EVSTAHI. 
Povest iz pisem Krištofa Šmida. 
Na svetlobo dal Jožef Burger, duhovnik v Ljubljanski duhovšinici. 
V Ljubljani. 
Natisnil Jožef Blaznik, 1832. 
Ima na prodaj Leopold Kremžar, bukvovez pod Trančo Nro. 12. 
V natis teh bukev so milostlivi knez Gospod Gospod Antoni Alojzi, Ljubljanski škof, dovolili 2. dan kimovca 1832. 
Joanu B ….. 
Prijatel! 
Si postavil Matiju, svojimu bratu, ki je v Tvojih rokah umrl, na grob znamne, in si nanj napisal v sredi: 
»Prezgodej tvoje je košice V grob položil smert’ vihar; Bi bile kmal’ mlade ročinje Boga Bogu dajale v’ dar. 
Po tebi noč in dan zdihujem; Al’ bratec« ne te več nazaj. Pa videti te perčakujem Veselega kedaj v raj’.« 
ob kraji: 
»Le truplo tvoje te počiva; Per Bogi, upam, duh je tvoj. Zakaj oko solze preliva? — V’ nebesih tudi brat si moj.« 
Nikar ne jokaj! Vzemi v dar te bukvice, in beri. V nih je kedej Tvoj preljubi brat tolažbo našel; v nih se bo tudi Tvoje serce potolažilo. 
Jožef B ….. 
Predgovor. 
Kdor iše blagosti ali večne sreče v nebesih, jo bo v nadlogah našel. Kdor jo v resnici iše, mu ni nobena nadloga pretežavna, se perzadeva, se trudi, se upira, se poti, in preterpi rad vse težave, da bi le dosegel, po čemur naša duša hrepeni. 
Tako perzadevanje se najde v življenji svetega Evstahia, ki je popisano v tej knjižici po večem tako, kakor so ga učeni in sloveči pisavci, na priliko, Kombefizi, Baroni, Papebrohi, Tillemont, Baillet in še drugi nam izročili. Njegovo življenje je polno pravega keršanskega duha, pravičnosti, usmiljenja, pohlevnosti, ponižnosti, poterpežljivosti, strahu Božjega in Božje ljubezni; duha, ki svet in njegove slepotije zaničuje, in imenitni človekov poklic v sebi in v druzih čisla in česti; ki vživa časno blago, kakor da bi ga ne vžival; je vesel, če ga ima; je vesel, če ga nima; ga lahko pogreši, če mu je odvzeto; ki raji vse preterpi, raji celo umerje, kakor da bi Boga razžalil. Njegovo življenje je tudi lep zgled neskončno modre in dobrotljive previdnosti Božje: zgled, kako Bog svoje zveste služabnike po prečudnih nam neznanih potih k sebi vodi; kako jih s terplejnjem očišuje, v dobrem uterjuje, in za veči blagost v nebesih perpravlja; kako jim na zadnje vse terpljenje le v njih prid oberne. 
Za tega voljo perporočim vsakemu, da naj bere življenje svetega Evstahia. Spoznali bodo, kteri ga bero, da je keršanska katoliška vera luč pravega razsvitljenja, in da je tam tema, kjer ni te luči; in videli bodo, kakošna je pobožnost pravega kristjana, kako se v mnogih okolšinah našega življenja razodeva, koliko resnična ljubezen Božja v gorečih keršanskih sercih premore. Potlej bodo Boga tudi vedno hvalili, da jim je dal v katoliški veri rojenim biti, in ga bodo preserčno prosili, da naj jim da tudi rasti v njegovem spoznanji, terdneje nanj upati, in ga bolj in bolj ljubiti, da ga bodo kedaj obličje v obličje gledali in vživali, kakor ga sveti Evstahi že gleda in vživa. — 
J. B. 
Perva razstava. 
V križi je zveličanje. 
Sto let po Kristusovem rojstvu, pod Rimskim cesarjem Trajanom, je živel vojvoda Placid, po imenu Evstahi znan vsemu keršanskemu svetu. Partjane, sovražnike Rimljanov, je bil v več bojih premagal, in je zelo slovel po cesarstvi. Ko je bil mir storjen, je šel daleč od cesarjevega dvora, na svoj grad, per kterem je bila bogata pristava. Tukej, v hiši svojega očeta, med verti in vinogradi, med travniki in njivami, ga je bolj veselilo, kakor pa v Rimi, tisti čas velikem mestu sveta. Prevzetnosti in zapravljivosti, ki ste takrat v Rimu gospodovale, in ki ste bile pozneje tega mesta grob, ni mogel terpeti. Ponižno le in po starem, ko njegovi dedje, se je nosil. Akoravno je bil silno bogat vendar nič nečemernega in nepotrebnega ni bilo v njegovi hiši, tudi požrešnosti ni bilo znati. Le v red pospravljeno in čedno je moglo vse biti. In kar je še bolje, bil je dobrega serca. Njegova žena je bila zala in razumna, in mu v vsem popolnoma enaka. V edinosti in ljubezni sta živela, in pod širokim nebesam ga skoraj ni bilo srečnišega zakona. V svojih dveh ljubeznjivih sinovih sta imela posebno veselje. Starji je bil ves očetu podoben; mlaji je bil ves maternega obličja. Lepo sta se vedla, in veliko dobrega obetala. 
Kakor je bil Evstahi v vojski serčen in močen korenjak, tako je bil ob času miru dobrotljiv in usmiljen. Da so mu njegovo obilno polje obdelovali, in njegovo živino oskerbeli, je imel veliko hlapcev in dekel, kteri so bili po šegi tistega časa njegovi sužnji. Pa Evstahi jim je bil dober gospod; je častil v njih človeško natoro, in si je vse perzadjal jih podučiti, jim terdo službo polajšati, in jih osrečiti. Jih ni tepel in klel, še zmerjal jih ni, ampak z ljubeznijo jih je svaril, in tudi, ko je mogel oster biti, je bilo nekaj ljubeznjivega v vsem njegovem djanji. Kedar so imeli težji dela, postavim ob setvi, košnji, žetvi, tergatvi in mlatvi, jim je dal vselej tudi kaj boljega in krepkejega jesti. Nikoli ni bil bolje volje, kakor če je svoje podložne zadovoljne in vesele okoli sebe videl. Vse je imel rad, ko svojo lastno družino, in ko dober oče v sredi svojih otrok se je srečnega štel. Več jih je iz terde sužnosti izpustil, da so bili svobodni, ako jih je za toliko srečo godne spoznal, in jim je dal še kaj kakošne dobrave, da so jo na svojo roko obdelovali, in mu le kaj malo davka od ne opravljali. Marsikteremu serčnemu vojaku, ki je pod njim služil, je kakošen kos polja zročil, in mu še hišo postavil, da je po dokončani kervavi vojski doma dobrote miru vžival. Tudi ubogi tujci so se k njemu zatekali, in nobeden ni šel brez pomoči od njega. Svojega bogastva je bil le za to vesel, ker je z njim drugim lahko pomagal, in v veliko čast si je štel, da je z roko, ktera je poprej meč tolikanj srečno nosila, zde mogel revežem dobrote deliti. Enega leta mu je o njegovem godu nekaj kmetov, ktere je bil iz velike nadloge otel, v znamenje hvaležnosti venec iz mnogih cvetlic spletlo, in med dve omajene smreke pred njegovo hišo prepreglo. To videti je vesel svoji ženi rekel: »Lorbarjevi venci, ki so mi jih po dobljeni vojski spletali, so sicer častitljivi, pa veliko ljubši in perjetniši še mi je ta-le venec iz cvetlic; v njem, glej, se svetijo solze hvaležnih serc!« 
Lastina dobrega vojvoda se je iztegala med Tiburam in Prenestam, starima mestoma na Laškem, in na eni strani jo je mejil gost gojzd, v kterem je bilo veliko divje zverine. Evstahi je rad vanj na lov hodil. Nekaj časa že, bi bil lahko kdo mislil, ga lov posebno mika. Cele dni je v gojzdu prebil, in pa še celo prenočil je ondi ali v kaki goši, ali pod kako pečjo v jami. Pa ravno zde ni kaj maral za lov. Vse kaj druzega ga v gojzd žene, v njem se nekaj spreminja. Evstahi je zde, ko je mir, in bolj utegne, začel premišljevati, zakaj da je človek na svetu. Temota in tihota v gojzdu mu je bila v to zlasti perpravna, nihče ga tu v njegovem premišljevanju ni motil in begal. Njegovi tovarši so večkrat menili, da je le kako zver pode se od njih zgubil; on pa je v senci na kakošnem štoru sedel, in globoke reči premišljeval. Zdavno že so se bili prepiri zavoljo malikovalstva in keršanstva začeli, in so ves svet omajali. Malikovalci so kristjane, kolikor je bilo v njih moči, pregnali; z ognjem in mečem so jih zatirali. Kristjani jim niso druzega imeli v bran postaviti, kakor pametno pogovarjanje in voljno poterpljenje, živo vero v Boga in svojega Zveličarja, terdno upanje boljega življenja in ljubezen do vseh ljudi, tudi do svojih sovražnikov in preganjavcev. Neizrečeno veliko kristjanov je bilo pomorjenih, grozovitno neusmiljeno so jih tezali in mučili. Vendar je število kristjanov nekako prečudno veči in veči perhajalo. Ne le po mestih, ampak tudi po vaseh in samotnih pristavah se je keršanska vera razširjala. V veliko krajih so bili tempeljni malikovalcev vsi prazni, na njih altarjih se ni več darovalo. Tudi že na cesarjevem dvoru in med vojsko je bilo veliko kristjanov. 
Evstahi je nespamet in slepotijo malikovalstva bolj in bolj spoznaval. Hudo mu je djalo, da so krastjane tako neusmiljeno preganjali in morili. Marsikaj kristjanov je ali perkril, ali se zanje pognal, in jim s svojo veljavo življenje otel. Je vedel, da so tudi nekteri njegovih podložnih kristjani, in jim je bil iz serca dober. Ali on sam takrat še ni bil kristjan. Premalo je še keršansko vero poznal, da bi jo bil po vredno častil in sprejel. 
Enega dne tedaj se je spet napravil na lov. Več tovaršev gre z njim, in velika množica služabnikov ga spremi. V gojzdu se razidejo po svojih stanih in pobijejo veliko zverine. Proti večeru spodi Evstahi še grozno velikega jelena iz ležiša, ga goni, in se zelo oddali od svojih tovaršev. Goša in debele korenine, ki se po gozdu naskrižem razprostirajo, so ga zaderževale; na zadnje pride do stermega skalovja, in ne more dalje. Posebno perjeten se mu zdi ta kraj, in za samotno premišljevanje je ko nalaš. Skopo le posije solnce skozi gosto cerovje in smrečje, in kratkočasno šumlja bistra vodica izmed skalovja po pesku in kamnjih. Evstahi, ves spehan, sede na utergano skalo, se nasloni na roko, in začne spet premišljevati, kar mu je že več časa per serci. 
»Resnično,« reče sam per sebi, »modrega stvarnika mora svet imeti. Vse vidne stvari nam ga oznanuje. Svitlo solnce na nebu in temna goša po gozdu, stermo pečevje in bistra vodica, ki izmed njega izvira, visoka, smreka in vsak mahek, ki se ob ni ovija, vse stvari spričujejo svojega stvarnika modrost, dobrotljivost in mogočnost, vsi ga poveličujejo, vsaka po svoje.« 
»I zakaj je le človek, ki je vendar veliko imenitnejši od druzih stvari, v marsičem nar nepopolnejši stvar? Kako je to, da je on, ki s svojim umom toliko reči znajde in do konca dožene, v nar potrebnejši reči, v spoznanji svojega stvarnika, tako grozno neveden? Kaj je toliko narodov, in celo nas, mogočne in prebrisane Rimljane, tako premotilo, da kamnje in les po božje čestitamo in molimo? Kako je to, da od njega, ki je vse vstvaril, tako malo vemo? Zakaj se nam ne da bolje spoznati? Oh, kaka žalostna pergodba je mogla človeški um tako otemniti in razdjati, da se je tako daleč od pravega spoznanja zgubil, in da je na zadnje v tako strašno slepotijo zabredel!« 
»S človeško krepostjo in pobožnostjo ni nič bolje ko s človeškim spoznanjem. Zakaj mi je zgled človeške popolnosti pred očmi, in jo ne morem doseči? Kako je to, da spoznamo, kaj je prav in dobro, in da nam to tudi dopade; storimo pa le vendar, kar je hudobno, in kar studimo? Od kod je to razpertje v človeku? Kako je to, da so ljudje tako spačeni in razuzdani, tako zakopani v pregrehe, vsi drugačni, kakor bi mogli biti? Oh, kako se mi dostikrat gnjusi, ko slišim od hudobij, ktere so ljudje že počeli! Pa kaj tožim čez druge hudobije? Le sam v sebe naj pogledam. Svet me ima sicer poštenega in dobrega moža, pa koliko si moram očitati! Kolikokrat sem se vdal svojemu hudemu nagnjenju in hudobnim strastim! Koliko dobrega sem opustil, kar bi bil lahko storil! Kolikokrat sem per svojih dobrih delih le človeške hvale iskal! In kaj me hoče zavoljo preteklega umiriti, kaj me storiti tako popolnega, kakoršnemu mi nekaj v meni biti veleva! Pač res, človek je slaba, grešna stvar, ki si sama ne ve pomagati!« 
»In oh, v koliki revi je človek na zemlji! V joku in ves nezmožen pride na svet, v britkosti in težavah gre iz sveta. In njegovo življenje — oh, kako je polno nadlog, bolezen in skerbi! In če je tudi vse svoje dni zdrav, v veselji in obilnosti, kako kmali ga vse to mine! Kako mu že spomin v smert vse sladkosti tega sveta ogreni! Koliko srečnejša je ptica tam na drevesu, ki veselo poje, nič ne ve od svoje perhodnje smerti! — In kakošna je potlej po smerti z nami? Kar z očrni vidimo per človeku, njegovo truplo; to je potlej prah in pepel. Kaj pa se z dušo zgodi, o kteri mi Rimljani pravimo, da je le senca? Oh, v tisto neznano deželo, ki morajo vsi van-jo, in nobeden iz nje nazaj ne pride, ne moremo drugače ko s strahom in grozo misliti!« 
»Kristjani sicer menijo da se je stvarnik sveta njim bolj razodel. Pravijo, da ga bolje poznajo; da vedo pomoči tako živeti, kakor bi živeti mogli. In dasiravno so zaničevani in pregnani, se štejejo le vendar nar srečnejši ljudi na zemlji. In zdi se mi, da je res to. Se ljubijo po bratovsko, in si niso nevošljivi; so krotki in ponižni iz serca, in ne vedo, kaj je jeza in maševanje, ne poznajo napuha; so brez vse lakomnosti, so vsi dobrotljivi in usmiljeni, so stanovitni in pokojni v nar strašnejših mukah. Se ne boje celo smerti, še le veseli so je, in jo sprejmejo ko perjatlico, ktera jih pelje v bolje življenje. — Pa veliko, kar sem od njih vere slišal, se mi zdi grozno neumno. Verujejo, da je Sin vsegamogočnega Boga iz nebes na zemljo peršel, in jih je s svojo smertjo na križu odrešil. Kdo more to umeti? Kaj da Sin Božji bi bil na križu umerl, in ljudem pomagal! Ali pa more drugim pomagati, kteri sam sebi ne more pomagati? In ali ni smert na križu po Rimski za nar hujši hudodelnike in razbojnike, nar bolj zaničljiva in zasramljiva?« 
Evstahi je še dalje premišljeval, in se vtopi v globoke reči, iz kterih si ni vedel pomagati. Po tem zdihne, povzdigne oči in roke proti nebu, in reče: »O Bog, meni neznano bitje, ki si človeka stvaril, v njegovo serce usmiljenje vdihnil, in se gotovo z milim očesom vanj oziraš, poglej mene nevednega in grešnega reveža, in usmili se me! Saj jelenu, ki po vodi hrepeni, žejo ugasiš, in vse stvari si modro in ljubeznjivo preskerbel; boš li samo človeka, ki ga po resnici, kreposti in blagosti žeja, žejnega pustil? Oh, pokaži mi tedaj, kam da naj se obernem! Slepotij malikovalstva sem sit do gerla; vera v Odrešenika pa, kterega so naši vojšaki brez pomoči na križu videli umreti, se mi nespametno zdi.« 
Ko je to izrekel, zašumi nekaj pred njim, na skalovji. Se ozre, in glej, velik jelen je na skalovji, kterega je pred toliko časa gonil. Vstane, in seže po samostrel, kar vidi med njegovima rogama svetel križ, kteri je temni gozd okrog njega ko solnce obsvetil. In ljubeznjiv glas z neba ga pokliče po imenu, ktero je doslej imel in reče: »Placid, Placid!« Evstahi se prestraši, se verže na kolena, in reče: »Gospod! kdo si?« Glas odgovori: »Jaz sem Kristus, ki sem na križu umerl, odrešiti tebe in vse ljudi.« Evstahi reče: »Oh, Gospod! kaj hočeš, da naj storim, da bom zveličan?« Glas odgovori: »Pojdi v bližnje mesto h keršanskemu škofu; tam se ti bo povedalo, kaj da stori.« 
Na to je perkazen zginila, ko blisk v črni noči, in okoli Evstahia je spet temno ko poprej. Ali v njegovi duši se je razsvetlilo. Ves je v veselji in hvali, ko misli, da Bog z ljudmi tolikanj Ijubeznjivo ravna, in da tudi njega ni pozabil; zdi se mu, kakor da bi bil v svetem raji. Tisti večer še bi se bil rad vernil do svojih tovaršev, in berž poiskal imenovanega škofa, in ž njim govoril. Pa bilo je že prepozno. Torej je ondi v samoti prenočil, in tisti kraj mu je bil svet in veža nebeška, ravno kakor očaku Jakobu kraj, kjer je v spanji tudi Božjo perkazen imel, in vidil visoko gred, po kteri so angelji gori in doli hodili. 
Druga razstava. 
Evstahi in njegovi se dajo kerstiti. 
Ko se je dan napočil, se oberne proti domu. Grede zasliši lovce, svoje tovarše, v rog trobiti in sklicevati se. Vso noč ga niso bili pogrešili; ker jih je več množic bilo, je slednja menila, da je per kteri drugi. Ko so se pa zjutraj sošli, in ga ni bilo med njimi, jih je zelo zaskerbelo. Zadnjič pride, in vse se ga obvesele, in ga domu pospremijo. 
Trajana, njegova žena, ga je veselo sprejela, in vse bolj perjazna mu je, ko drugekrat. Tedaj reče Evstahi: »Trajana! kaj je, da si tako vesela? Mi imaš menda kako novico povedati?« 
»Res,« reče Trajana, »nekaj prav veselega ti imam povedati Le poslušaj! To noč nisem mogla zaspati; le reči, ktere si mi zde nekaj časa pravil, so mi po mislih hodile. Kar Rimljani od Boga in njegovih lastnosti mislijo, se mi je že delj časa prazno, neumno in ostudno dozdevalo, vendar sem se bala vero, ki sem v njej nakviško zrastla, koj zapustiti, in odreči se daritvam, kterih se naš cesar in nar imenitnejši možje še zmiraj derže. In pa kam bi se potlej le djala? sem si mislila. Tedaj zdihnem in rečem na glas: Oh, kdo mi da luč, da me bo razsvetlila; kdo mi razodene resnico, v kteri edini je zveličanje? V teh mislih sem zaspala. In glej, v spanji vidim nekoga vsega častitljivega iz svitlega oblaka stopiti, in mi perjazno reče: Jutri bote ti, tvoj mož in tvoji otroci k meni peršli, in spoznali, da jih jaz zveličam, kteri me ljubijo. V tem sem se zbudila. Kaj, ljubi moj! rečeš od teh sanj, kaj pomenijo?« 
Evstahi je ves v veselju zavpil: »Češen bodi Bog kristjanov, on pravi edini Bog, ki je ustvaril nebo in zemljo, da si je tudi tebi perkazal. Tisti, kterega si v sanjah vidila, je sam Gospod Jezus. Tudi meni je milost storil in se mi je razodel.« Zde ji pove od perkazni, ktero je v gozdu imel, in ko Evstahi od nje perpovednje, se ji zdi, ravno kakor da bi njegovo obličje še zde tistega križa svetloba obdajala. 
Trajana je zvesto poslušala, in reče s povzdignjenimi rokami: »O, kako lepo se vjamejo nebeška perkazen, ki si jo ti vidil, in sanje, ki sem jih jaz imela! Res, Jezus Kristus, ki ga kristjani Odrešenika sveta imenujejo, hoče nama najnim otrokom večo srečo perpraviti, kakor jo svet premore. Nikar tedaj, ljubi moj, več ne odkladajva, vdeležiti se sreče, ktera nama je na ponudbo! Še danes se napraviva k škofu, da zveva, kaj nama Gospod Jezus zapoveduje.« 
»Ravno ta,« reče Evstahi »je tudi moja misel. V hišo, ki jo imava v mestu, se bova preselila; potlej bova lahko večkrat s škofom govorila.« Na to je dva svojih služabnikov, ki sta mu bila posebno zvesta, pred se poklical. Enemu je bilo ime Akacij, enemu Antijoh. Bila sta oba pravična moža, in iz vsega serca keršanski veri vdana. In Evstahi jima pove, kako se mu je Kristus v gozdu prečudno razodel. 
To slišati povzdigne Akacij roke, in reče na glas: »Hvaljen bodi Bog, nebeški Oče, in naš Gospod in Zveličar, Jezus Kristus, da ste tudi vi, častiti vojvoda, k spoznanju prave vere poklicani! Sem rekel večkrat Antijohu in drugim kristjanom, da ste v usmiljenji do ubogih enaki Korneliju stotniku, ki si je zavoljo svoje dobrotljivosti Božje usmiljenje perdobil, in ki ga je angel na aposteljna Petra nasvetoval. Ravno tako je Kristus sam vas na svetega škofa Joana nasvetoval. Bog bodi zahvaljen in njegov preljubi Sin Jezus Kristus!« 
»Je prav!« reče Evstahi; »danes še pojdemo v mesto. Izberita jih še nekaj iz med moje družine, kteri so že kristjani, ali pa žele kristjani biti, da pojdejo z menoj. Ko pa v mesto pridemo, pojdeta vidva k škofu, in mu bota povedala, da nisem bil kristjanom nikoli sovražnik, in da mi ga je nebeška perkazen nasvetovala, in prosita ga, da naj pove, kedaj bi jaz, moja žena in moja sinova preden smeli.« Tedaj se berž napravijo in se vzdignejo v mesto, Evstahi, njegova žena in njegova sinova in več zvestih služabnikov in služabnic. 
Akacij in Antijoh gresta naravnost k škofu. Dobro sta ga poznala, in tudi on jih je že zdavnej zvesta Gospodova učenca poznal. Povesta mu, kar jima je bilo naročeno. In škof je silno vesel, zahvali Boga in Jezusa Kristusa, in potlej reče: »Kristjani v tem mestu smo grozno pregnani. Smert bi jaz utegnil nakopati vama in vajnemu gospodu in njegovi družini. Ne le perprosti ko golob, ampak tudi razumni ko kača moramo biti. Drevi o mraku bom sam peršel v hišo vajnega gospoda.« 
Služabnika povesta svojemu gospodu, kako sta opravila. Postrežljivost svetega škofa ga je v serce ginila. Ko se je solnce skrilo in se je jelo mračiti, zbere Evstahi vse svoje v veliki obednici, in reče veliko sveč peržgati. Kar pride škof z dvema duhovnoma. Evstahi jim gre nekoliko naproti, in se verže pred škofa na kolena. Pa škof ga prime za roko, in mu reče, kakor nekdaj Peter Korneliju: »Vstanite, jaz sem tudi le človek kakor vi!« Škof stopi v obednico. Vsih oči so vanj obernjene. Bil je častitljiv starček, Joan po imenu poln modrosti, ljubezni in ponižnosti, in še učenec aposteljnov, blizo celo svetega Joana, tistega, kterega je Jezus posebno perserčno ljubil. S častjo, ljubeznijo in perserčnim zaupanjem so vsi do njega napolnjeni. 
Tedaj mu Evstahi odpre svoje serce. Mu perpoveduje od svojih dvomov, od svojega slabega življenja, od svojega notranjega nepokoja, in kako se je Gospod Jezus njemu in njegovi ženi perkazal, in kam jima je rekel iti. Na zadnje reče: »Tako, milostivi škof! me doslej ni bilo druzega ko nevednost, greh in reve; povejte mi tedaj, kako bi se mi pomagalo?« 
Škof reče: »Nevednost, greh in reve so del vsih ljudi. Kdor sam v se gre, in se nekoliko prevdari, spozna veliko pomanjkanje v sebi, iz kterega si sam ne more pomagati. Per tem si misli: Kaj posebnega se je moglo s človekom zgoditi, da je njegov um tako otemnen, njegova volja tako k hudemu nagnjena, in da je tolikanj revam podveržen; hudo se je mogel v Boga pregrešiti, da je ob njegovo ljubezen in perjaznost peršel, in si le njegovo jezo nakopal. In res, greh naših pervih staršev, ki se od njih na nas vse izvira, je toliko zmotnjavo v nas storil; ta je vse oslepil, popačil, časno in večno nesrečne storil.« 
»Ali usmiljeni Bog nas ni brez pomoči zapustil. Poslal je svojega edinorojenega Sinu, Jezusa Kristusa, v naše odrešenje na svet, kteri je naš temni um razsvetlil, našo popačeno voljo k dobremu prenagnil, za nas terpel in umerl na križu. Kristus sam je tedaj luč, po kteri moremo Boga prav spoznati; on sam more greh v nas zatreti, in vezi, ki nas vežejo, raztergati, nas k vsemu dobremu oživeti, in z Bogom spraviti; on sam nas more že tukej na zemlji osrečiti, in nas navdati s tako močjo, da vse reve in nadloge tega sveta voljno preterpimo, in se celo smerti ne bojimo, temuč se je le veselimo, ker nam je le prestop v večno življenje. Ravno česar smo pogrešali, nam je Kristus perdobil. Česar človeška natora potrebuje in naše serce želi, to najdemo v keršanski veri. To vam je že nekoliko neumevno; pa bolj ko bote Kristusov nauk spoznavali in spolnovali, bolje bote umeli. Kdor njegov nauk ve in spolnuje, spozna, da je iz Boga.« 
»Vem dobro,« reče škof še dalje, »kako ste bili do ubožcev usmiljeni, kako ste se za preganjane kristjane ponašali, in jih veliko od smerti oteli. Tako ste Kristusu služili, še preden ste ga spoznali; zde bote zvedeli, komu ste služili.« 
»Dozde vam je bil križ , kaj pa da, kakor pred Rimljanu zaničljiv les, na kterega hudodelnike in razbojnike za velike hudobije obešajo, le znamenje prekletstva. Ali kar je Jezus Kristus, on neskončno nedolžni in sveti, iz zgolj ljubezni do nas na križu umerl, nam je križ podoba nar veči ljubezni, ki si jo misliti moremo, in sveto znamnje našega odrešenja, ktero nas opominja, da svojemu ljubeznjivemu Odrešeniku za ljubezen tudi ljubezen povračujemo, in da bodemo po njegovo ponižni in krotki. On, ki se je do smerti na križu ponižal, je zde v nebeškem veličastvu, in je vsem ljudem, ki va-nj verujejo, v večno zveličanje. In toraj ima tudi križ, ki se vam je v nebeški svitlobi perkazal, ta lepi pomen: V križu je zveličanje.« 
Po Jezusovih besedah: »Pred jih učite, potlej jih kerstite!« je peršel škof odslej vsak večer v Evstahievo hišo. Vsi v hiši so se veselili te ure, in se v obednici zbrali okrog njega. Pred ukom so vselej na glas in iz serca molili. Potlej jih je perjazno in ljubeznjivo učil. Po uku so spet molili, in opomnil jih je, da naj se tudi postijo, in ubogajme dajo. To so tudi storili, in so željno perčakovali dneva, ko bodo keršeni, od grehov očišeni, in s svetim Duhom napolnjeni. Ko je ta dan peršel, se je zbralo več kristjanov, da jim bodo botri in botre. Bilo je nekaj častitljivega, ko so Evstahi, njegova žena in njegova sinova vero v Jezusa Kristusa sprejeli, se vsem zmotam in grehom odpovedali, in obljubili čisto in sveto živeti. Škof jih je kerstil v imenu Boga Očeta, Sina in svetega Duha. Tudi služabniki in služabnice, ki jih je seboj v mesto perpeljal, in ki še niso bili kristjani, so se dali kerstiti. Škof jim je dal per svetem kerstu nove, keršanske imena. Evstahi je dobil še le zde per kerstu to ime, prej namreč se je Placid imenoval; njegova žena Trajana je dobila ime Teopista, stareji sin Agapit, mlaji sin Teopist. 
Drugo nedeljo je škof te nove keršenike v zbirališe kristjanov peljal, in jih keršanski občini skazal. Vsi obhajajo veselje viditi blazega moža in pobožno ženo, od kterih so že veliko dobrega slišali, in jih ljubeznjivo pogledujejo. Iz vsega serca hvalijo Boga in njegovega Sinu Jezusa Kristusa, da je njih število spet pomnožil. Potlej perstopijo s častjo k Gospodovi mizi, in sklenjeni s svojim Odrešenikom store sveto obljubo živeti le njemu, ki je zanje umerl. Lepo tiho je bilo tačas po zbirališi; na zadnje zapojo na glas hvalno pesem, in se razidejo. 
Ker se je Evstahi s svojimi koj drugi dan na svoj grad mislil verniti, je škof rekel: »Smo v časih hudega preganjanja; nobeno uro si nismo svesti, da bi nas ne zgrabili, ne djali na tezavnico, ne obglavili, ne vergli divjim zverinam v jed, ne sežgali. Bog ve, ali se bomo še kedaj na tem svetu videli ali ne! Toraj vas perporočim, ko nekdaj sveti Pavel Efežane in njih starašine, Bogu in njegovi milosti.« Na to je škof v serce ganjen pokleknil, in z njim ves zbor s solzami v očeh, ter moli: »O Bog! usmili se nas, in daj, da smo, kar nas je tukej zbranih, s teboj in tvojim sinom in med seboj vedno zedinjeni; da smo tanovitni v veri in ljubezni, in se po nobenem preganjanji od pota resnice ne damo odverniti; da se nas nobeden ne pogubi, temuč da se po kratkem terpljenji tega sveta, vsi tam v kraljestvu tvoje časti spet snidemo. To, ljubeznjivi Oče! te prosimo po Jezusu Kristusu, tvojem Sinu in Gospodu našem. Amen.« 
Škof vstane, in reče v duhu prerokovanja Evstahiu in njegovi ženi še to posebno: »Dozde sta imela vse, kar ljudje časno srečo imenujejo, bogastvo, čast, zale otroke; pa skusiti tudi bota mogla, kaj ima še grencega človeško življenje. Toda nikar ne obupajta v terpljenji. Bog jih skuša, ktere ljubi. Terpljenje, ktero vama bo Bog poslal, se bo sicer že na svetu častitljivo izšlo; pa še huji bo peršlo. Spolnilo se bo nad vama: Blagor mu, kdor skušnjo prebo; doskušen bo venec življenja prejel, kterega je Bog tistim obljubil, ki ga ljubijo.« 
Potlej je škof spustil Evstahia in njegovo ženo in vse, ki so bili ž njima peršli, in reče: »Pojdite v miru, in Gospod bodi z vami!« 
Tretja razstava. 
Evstahi in Teopista ubežna. 
Evstahi in njegova žena Teopista sta bila tedaj spet na svojem gradu. Vnovič, tako rekoč, sta jela živeti; kakor da bi bila prerojena, se jima je zdelo. Vse stvari na zemlji so se njima zde lepše dozdevale; karkoli sta pogledala, solnce na nebu in rosa po tleh, sadje na drevji in zeli in cvetlice na polji, vse jima je bilo zde dar dobrotljivega Boga. Vesela sta bila, da sta se po Jezusu z Bogom spravila, in da smeta Boga po otročje Očeta imenovati. Bilo jima je, kakor komu, ki se je od svojega ljubega doma zgubil, in v nepokoji dolgo po ptujem klatil, kedar spet domu pride. Vsak dan sta brala sveti evangelij, in našla v njem veliko tolažbe in pokoja. Nikoli nista mogla Boga prehvaliti; vsako jutro sta v veselji perčela, vsak večer v veselji in Božji hvali končala. Večkrat sta si rekla: »Človek, ki Boga ne pozna in ne ljubi, je ko riba na suhem; v spoznanji Božjem in v ljubezni Božji še le resnično živi. Jezus sam je djal, da je le to večno življenje, če spoznamo Boga in njegovega edinorojenega Sinu, kterega je poslal.« 
Ali per tem ni zmiraj ostalo; godilo se jima je, ravno kakor svetemu Petru per Jezusovem spreminji na gori. Tam je bilo dobro prebivati; pa mogel je spet iz gore v dolino solz, kjer ga je čakalo britko terpljenje. Tako so, peršli tudi nad Evstahia in Teopisto dnevi skušnje. Nar prej sta terpela na premoženju. Živinska kuga je vstala v tistem kraji, in tudi po Evstahievih hlevih zdeluje hudo. Cerkajo mu konji, govedina in drobnica; na zadnje mu ne živinče ne ostane živo, vse je poginilo. Pa Evstahi je rekel, ko nekdaj Job: »Gospod je dal, Gospod je vzel; češeno bodi Gospodovo ime!« Teopista pa je rekla: »To je le časna zguba. Nar manjši greh stori človeka bolj nesrečnega, kakor ko bi še toliko čed ali ves svet zgubil.« 
Pa kmalo je peršlo nad nji še huji terpljenje. Nalezna bolezen se je med ljudmi začela, in velika morija je po soseski; tudi v Evstahievi hiši je en dan nekaj poslov zbolelo. Akacij in Antijoh pertečeta v eni sapi, in trepetaje reče Akacij: »Gospod, bežite z gospo in otroci, in pa le berž! Ta bolezen je kuga!« »Kaj kuga!« zavpije Teopista vsa bleda. »Oh, če je pa kuga, Bog se smili! I, kaj nam je storiti? Hočemo li bežati ali ostati?« Antijoh pravi: »Ako ostanete, ste vsi mertvi. Usmilite se vsaj svojih otročičev, in bežite!« Ali Evstahi reče: »Vso svojo družino sem imel dozde zmirom ko svoje otroke; kako bi jih neki zde v nar veči potrebi mogel zapustiti? Ostaniva raji per njih, ljuba moja! To je tolikanj lepa perložnost dobro storiti, nikar je v nemar ne pušajva. Zde je peršel čas, da pokaževa, ali sva prava Jezusova učenca. Saj je Jezus rekel: Ljubite se med seboj, kakor sem vas jaz ljubil; iz tega bodo vsi spoznali, da ste moji učenci, ako se ljubite med seboj. In kakošna ljubezen bi bila to, ko bi svojim v njih potrebi ne pomagala? Storiva, ljuba Teopista! kar ljubezen od naju hoče, in vse drugo zročiva Bogu. On naji in rajne otroke tudi tukej lahko obvaruje, in nas najde, kamor koli bi bežali. Toraj bova ostala, in stori naj z nama po svoji sveti volji.« Sta ostala. Več njunih služabnikov je zbežalo. Akacij, Antijoh, in kar jih je bilo kristjanov, pa še mislili niso v beg; rekli so: »Mi vas ne zapustimo, zvesti vam bomo do smerti.« 
Bolezen je zmiraj dalje okoli sebe segala; tudi Akacij in Antijoh in skoraj vsi Evstahievi posli so jo dobili. V gradu in okoli gradu je bilo polno bolnikov; pa nikogar skoro ni bilo, da bi jim bil stregel. Tedaj sta se jih Evstahi in Teopista podstopila, jim pomagala po svoji moči. On je stregel možem in mladenčem, ona ženam in deklicam. Od jutra do večera, cele noči celo sta prehodila okrog bolnih, umirajočih in mertvih. Vendar nista nalezla bolezni; tudi njuna sinova ne. Vsi so popolnoma zdravi ostali, in večkrat so si rekli besede svetega pisma: »Kdor v zavetji Najvišega prebiva, in stanuje pod slemenom vsegamogočnega Boga, se ne boj pšice, ki šviga po dnevi; ne zlega, ki lazi v temi, ne kuge, ki opoldne mori. Naj tisuč jih pade na strani njegovi, in tema na njegovi desnici, do njega, se ne perbliža.« 
Počasi je bolezen vendar prešla. Veliko ljudi je bilo zanjo pomerlo; kar jih je ozdravelo, so slabi lazili ko senca, in ko merlič so bili bledi. Evstahi in Teopista sta Boga hvalila, da je nji in njuna sinova tako prečudno per zdravji ohranil, in da jima je Akacija in Antijoha in še več drugih zvestih služabnikov in služabnic od smerti otel. 
Zde vendar sta se boljih časov nadjala; toda njunega terpljenja še ni bilo konec. Malikovalci bližnjih krajev, nič boljši po tolikih nadlogah, ampak le še huji, kolnejo Evstahia, da je od malikovalstva odstopil, in store hudobni naklep na-nj iti, in ga oropati. »Kdo drugi« pravijo, »je bogove razdražil, kakor Evstahi in kristjani, s kterimi on derži, da so nam take nadloge poslali, in da moramo vsi šibo njegovega ustopa čutiti? Ko bi se on ne bil pokristjanil, bi ne bili kuge imeli. Pojdimo, in znosimo se nad njim! Hrabri vojaki, ki jih je zmiraj per sebi imel, in njegovi sužnji so ubežali, ali pomerli, ali so še prebolehni, da bi se njim mogli v bran postaviti. Grozno je bogat, lep rop bomo storili.« In res, jih pride divja derhal per belem dnevu, planejo v grad, poropajo zlatnino, srebernino, in vse mnoge jedila; nalože, kar se da, na vozove, in kar ne morejo seboj vzeti, potarejo, pobijejo in pokončajo. In grede spred grada vriskajo in divjajo. Evstahi ni skoraj druzega otel ko življenje. Pa voljno je terpel to zgubo: »Naj bo,« je djal; »saj je to le časno blago, ktero mine. Lepše ga je uterpeti, ko imeti. Blagor mu, kdor iše zakladov, ki tatje ne pridejo do njih, in ki jih môlji ne snedo!« 
Evstahi in njegova žena sta svoje nadloge bolj in bolj čutila. peršel je čas setve; pa ni bilo ne pluga, ne rateja, ne semena, ne živine. Evstahi se je v tej potrebi obernil k bogatejim Rimljanom, ki jih kuga ni bila tolikanj poškodovala, in ki jih tudi niso bili oropali. Dobri perjatlji so mu bili poprej, so ga večkrat obiskali, in ž njim na lov hodili; ali ko so zaslišali, da je kristjan, so vso družbo z njim odrezali. Dobremu Evstahiu je bilo to težko. Rad bi bil videl, da bi tudi oni keršansko vero sprejeli; ker je pa niso hotli, je tudi njih družbo lahko pogrešil. Pa ko je bil poprej njih nekterim velike dobrote storil, mu bodo, si je mislil, vsaj tisti z nar potrebnišimi rečmi tako dolgo pomagali, da jim jih bo mogel poverniti. Ali malikovavci niso umeli Jezusovih besedi: »bolje je dati, ko vzeti.« Drugi za drugim se lažnjivo izgovarjajo. Kdo pravi, da nima kaj dati, ker sam komaj izhaja, in se zaklinja, da je taka; kdo drugi, kteri se mu je pred hinavsko perlizoval, ga zde zaničuje, in z gerdo odpravi; še kdo drugi mu svetuje, da naj iz dežele gre. »Glej, tvoji sovražniki,« mu reče, »te mislijo, zavoljo tvoje vere zatožiti, in umreti bi mogli potlej ti, tvoja žena in tvoja sinova.« 
Še k cesarju se je Evstahi obernil. Imel je v Rimu dobrega perjatla, kteri je per cesarju veliko veljal. Do tega je pisal, in ga prosil, da naj per cesarju zanj govori. Ali cesar, ki je bil malikovalec, reče: »Placida vojvoda sem zmiraj v časti imel; kristjana Evstahia pa, kakor se zde imenuje, ne poznam. Mi je prav žal, da se je mož tolike časti veri vdal, na ktero je per nas smert postavljena. Mu pomagati v njegovi edinšini, ktere je sam nar bolj kriv, bi bilo mu potuho dajati, in ga v nepokoršini uterjevati. Zagovarjati, in od smerti otevati ga pa tudi ne smem, to bi bilo našim postavam nasproti. Vendar ker je cesarstvu že veliko dobrega storil, in bi me težko stalo ga v smert obsoditi; bi on nar bolje storil, ko bi se in Laškega utegnil, in kje na pokranjah cesarstva poskril. Če se pa, kar bi še nar raji vidil, svoji novi veri odpove; me bo našel milostljivega cesarja.« 
Ko je Evstahi ta odgovor prebral, reče svoji ženi: »Teopista! v tej deželi nama več ni ostati, pojdiva v Egipt. Tam upam, bova že kakošen kotiček dobila, kjer bova mogla v miru in pokoji Bogu služiti. Še danes se napraviva s svojimi otroci na pot; toda zvečer, ko se zmrači da od nevernega ljudstva tod okrog ne bova terpela.« Teopista reče: »Težko mi je zapustiti prelepi kraj, kjer sem luč sveta zagledala, in svoje mlade leta v veselji preživela; vendar sem perpravljena iti. Mislim si: Ti je že Božja volja to. Angelj varh naj nas spremi!« 
To slišati se Akacij in Antijoh zelo ustrašita. »Za Božjo voljo!« zavpije Akacij; »kaj brez vse postrežbe pojdete na ptuje? Preslaba še sva po bolezni, da bi vas mogla spremiti; oh, vsaj toliko še počakajte, da se nekoliko okrepčava; potlej pojdeva z vami, če je treba, tudi na križem svet.« Antijoh pa reče: »Moj Bog! ali ni že to dosti hudo, da morate ko ubežni svoj grad in svojo pristavo popustiti? Kaj hočete zapustiti tudi še svoja služabnika, ktera vas do smerti ljubita? Oh, le malo še poterpite! Kmali bova terdna, in pojdeva z vami, in vam bova polajševala, vse težave na poti; noč in dan,če bo treba, vam bova delala v ptuji deželi, in služila vsakdanji hruh.« 
Evstahi je žalosten rekel: »Vem hvalo za vajno ljubezen in zvestobo; da bi pa zde z menoj šla, v to ne morem dovoliti. Jaz smem iti, kamor hočem, ker sem slovo dobil od cesarja, vaji pa vojašina še veže cesarju; kamor sta postavljena, ondi morata ostati, in streči na cesarjevo povelje. Bog vaji obvari, in vama povezni, kar sta mi dobrega storila!« 
Vojšaka sta šla, in z žalostjo povesta drugi družini, da pojile dobri gospod z gospo in sinoma še danes od tod po daljnem svetu. Per tej priči je ta govorica po vsi soseski zašumela. In iz vseh hiš se ljudje shahajo pred grad, da bi še enkrat vidili svojo dobro gospôdo, ki jim je o kužni bolezni tolike dobrote storila, in da bi se od nje poslovili. Bili so še bledi in bolehni, veliko jih je komaj ob palici perkrevljalo. Vsi plakajo in zdihujejo, ko bodo zgubili tolike dobrotnike. Pa Evstahi jih tolaži, in reče med drugim: »Ostanite le terdni v veri, v upanji in v ljubezni: potem se bomo, če ne na zemlji, pa gotovo v nebesih zopet vidili.« 
Ko je luna iz za gorja persijala, reče Evstahi svoji ženi: »I, zde pa pojdiva v Gospodovem imenu!« Tedaj zaženo družina, in kar jih je peršlo, velik jok, in na glas tarnajo. Evstahi in Teopista sta še vsakemu v roko segla, tudi njuna sinka pomolita slehernemu svoje ročice. In dobri posli in podložni jokajo in tarnajo še glasneje, pospremijo gospôdo, in vsi bi radi ž njo šli. Evstahiu se milo stori, in ne more besedice pregovoriti; miga njim, da naj ostanejo. In ostanejo, in gledajo z britkimi solzami za dobrim gospodom, pobožno gospo in ljubeznjivima dečkama. 
Ah, pač je bilo žalostno viditi jih tako iti! Iz njih obleke je bilo viditi, da so imenitnega stanu, in da so bili kedaj bogati; sicer pa vse razodeva, da so zde ubogi in ubežni. Evstahi, z mečem okoli ledja in s sulco v roki, nese na herbtu culo nar potrebniših oblačil, ktere so jim bili hudobni tolovaji še pustili. Teopista, oblečena ko Rimske gospe, nese velik jerbas brešna ali jedil, ker se je bilo bati, da bi se per ljudeh na poti, ki so kristjane čertili, ne sprosila potrebnega kruha ne sebi ne svojim otročičem. Dečka pa tekata, se ve, neskerbna zraven svojih staršev, ker nista poznala nesreče, in ju je veselilo vedno kaj novega viditi. Tako so šli po terdi cesti, po kteri so se pred v kočiji vozili. 
Teopista se ozira z milimi solzami v očeh nazaj proti gradu, ki se je od lune, obsijan, zmed temnega drevja vidil. Pa Evstahi pravi: »Teopista, nikar ne jokaj! Pred ali pozneje bi ga bila mogla tako zapustiti. Tukej na zemlji smo le popotniki, in nimamo stanonovitnega doma. Le z voljo terpiva, kar nama je Bog poslal; kdaj se bova veselila per njem v nebesih, in najnega veselja nam nihče ne bo odvzel.« 
Četerta razstava. 
Evstahievi na morji in zamorci. 
Med gojzdi in gorami gre Evstahi z ženo in sinama počasi pred seboj, mest in tergov se skerbno ogibaje. Čez nekaj dni pridejo do morja. Velika barka ondi je ravno v Egipt namenjena. Mornarji jo že nakladajo, in vale težke sode in skrinje vanjo. Lastnik barke, bogato oblečen zamorec, ves koraldast po vratu in ušesih, je med njimi, in jim ukazuje. Evstahi ga ogovori: »Ali bi nas hodi v Egipt prepeljati, mene, mojo ženo in moja sinova?« »Zakaj ne?« reče lastnik perjazno, in premeri vse kmali s svojimi očmi; »prav rad vas peljem!« »Koliko pa,« vpraša Evstahi, »vam bom plačal voznine, in koliko za hrano po poti?« Lastnik reče: »Ne veliko, kaj malega. Pa bova že potlej naredila, ko se tje perpeljemo; zato ni treba skerbeti.« Stopili so v barko. Mornarji vzdignejo sidro, ter odrinejo. Veter je ko nalaš, in ročno plava barka po morji. Dečkama se zdi, kakor da bi zemlja in drevesa prek nju bežale, barka pa stala, in sta vesela, ali v obličji njune matere je britka žalost, ko ji ljuba Laška dežela spred oči zginja. 
Evstahi jo tolaži, rekoč: »En Bog je na vodi, kakor na suhem, in bo za nas skerbel; on, ki je vsa zemlja njegova, nam bo dal najti drugo deželo, dokler nas ne vzame v deželo, kjer bo večen mir.« Teopista se umiri v sprevidnosti modrega Boga, in čuda Božje vsegamogočnega na morji, kterih doslej še ni vidila, jo skozi bolj zvedrujejo. Zjutraj ogleduje z možem in sinoma vzhajajoče solnce, in njegovo zarjo na nebu, ki so v morji utrinja, kakor da bi bilo dvoje solnce. Po dnevi zagledajo večkrat kak otok visoko iz morja moleti, in ko se ob njem peljejo, jim je, ravno kakor da bi otok s svojimi sinimi skalami in zelenimi drevesi mimo njih plaval. Semtertje vidijo grozne morske ribe zraven barke plavati, in cele trume morskih ptičev nad vodo letati. Zde jim veter perjetno pihlja, zde grozno buči; kmali igra z valovi, kmali goni valove, da se strašno kopičijo. Zvečer se jim solnce spet lepo na nebu in v vodi žari, preden v morji utoni. Tudi v noči ostanejo dolgo po konci, in gledajo perjazno luno in tolikanj zvezd, ki na nebu blisketajo, in se v morji utrinjajo. Tako se peljejo enomirno po morji. Čez nekaj dni se pokaže suha zemlja, in ondi, si mislijo, bodo vsaj kako ostrešje in toliko zemlje dobili, kolikor jim je bo treba v njih živež in kedaj v njih grob. 
Ali nekaj žalostnega — kdo bi mislil! — se zgodi. Lastnik barke je poželel Evstahieve žene. Koj, ko jo je bil pervič zagledal, se je zavzel nad njeno lepoto in perljudnostjo, in že takrat je sam per sebi storil pregrešni naklep, jo možu vzeti. Za tega voljo ne vozi proti mestu, kamor so se namenili, ampak se derži proti pušavi, kjer ni bilo skoraj druzega videti, ko gole skale in pušote. Tu zapelje v kraj, in reče: »To je dežela, v katero ste hotli; zde plačajte, in potlej idite na suho.« Evstahi se začudi, ter reče: »To ni dežela, kamor ste nas obljubili peljati!« Lastnik pa reče: »To bom jaz vendar bolje vedel ko vi! Le plačajte in nikar se nič obotavljajte! In hoče toliko plačila, da je bila desetkrat veči od navadne voznine.« Evstahi ostermi nad strašno krivico, in pravi, da vse njegovo premoženje ni dovelj polovice plačati. Lastnik barke, kteri ni druzega želel ko skregati se, začne serdito govoriti. »Kaj,« zavpije, kakor da bi bil obdivjal, »kaj da še polovice mi ne bote plačali! To ste me pa napravili! Sodil sem po vaši obleki, in menil, da ste kaj prida ljudje; zde pa vidim, da sem beračijo vozil! Kako se prederznete brez potrebnega denarja tak daljen pot storiti, in druge objedati! Kratko in malo, jaz hočem plačan biti do zadnjega vinarja. Eden vaju jo mora za to prederznost skupiti. Na moje besede je žena odslej moja sužinja! Ona mi ostane tu na barki, vi drugi pa se mi spravite na suho! Na sejmu bom ženo prodal, in s skupljenimi denarji se splačal.« 
To slišati je Teopista strahu in groze obledela ko merlič. Evstahi se je na vso moč premagoval, da bi svoje jeze nad toliko krivico ne izpustil. Dečka sta padla na kolena pred lastnika barke, in ga jokaje prosila, da naj jima matere ne odvzame. Ali lastnik iztegne roko, in reče Evstahiu: »Vi z dečkoma se mi kar berž poberite z moje barke; vi pa,« reče Teopisti, »ostanete na barki!« Teopista plane z razpetimi rokami do svojega moža, se ga oklene, in vpije: »Oh, Evstahi, jaz te ne izpustim! Pomagaj mi za Božjo voljo!« Evstahi seže po svoj meč, prime z levico svojo ženo, z desnico pa zaverti svoj meč nakviško, in reče: »Presneti zamorec, jenjaj ukljubovati; če ne, bom z mečem udaril!« Pa lastnik barke, ki se je bil z mornarji že zgovoril, kar migne, in trije močni korenjaki popadejo Evstahia od zadej, mu meč iz rok potegnejo, in ga terdo derže; lastnik pa zgrabi Teopisto, in jo Evstahiu z vso silo iz rok izterga. V tem pade v omedlevico, in se nič ne zave. Ko sta dečka svojega očeta v rokah mornarjev, svojo mater pa v omedlevici videla, in si mater mertvo mislila, začneta tako milo jokati in tarnati, da bi se ju kamnje usmililo. Ali neverniki so brez usmiljenja. Sunejo očeta iz barke na suho, zaženo še njegova sinova za njim, odrinejo z ženo, in se peljejo dalje, in vriskajo. 
Evstahi, pravični mož, kteri bi se kaj tacega nikoli ne bil domislil, stoji, kakor bi bil okamnjen, na bregu ob morji, sliši komaj jok svojih sinov, ktera se mu kolen oklepata, izteguje roke proti morju, in ne izpusti barke iz oči, dokler se v noči in megli popolnoma ne zgubi. 
Peta razstava. 
Evstahi pride tudi ob sinova. 
Ko je barka, na kteri je bila Teopista, Evstahiu in njegovima sinoma spred oči zginila, sede Evstahi pod stermo pečjo, da bo ondi prenočil. Njegova sinova ležeta k njemu, vsak na eno plat njega, in jokata tako dolgo po ljubi materi, da zaspita. Ali v oči žalostnega očeta ni spanja. Zgubo vsega časnega premoženja je voljno preterpel, komaj mu je bila v čisli. Da mu je pa Teopista, s ktero je bil v svetem zakonu in le enega duha in enega serca, iz rok iztergana, in da je ona, ljubeznjiva žena, v oblasti divjega nevernika, kteri nima nobenega strahu Božjega, to ga neizrečeno žali; serce mu hoče žalosti počiti. Toda terden v veri se tolaži; po gleduje proti zvezdam, ki se bolj na nebu perkazujejo, in pravi: »Zmiraj še, o Bog, si ti, naš ljubeznjivi Oče! Kar ti storiš, je vse prav in nam dobro, še tako hudo naj se tudi dozdeva. Brez tvoje vesti in zoper tvojo voljo bi mi tudi ljube Teopiste ne bili mogli vzeti. Pa če je ravno v oblasti tolovajevi, čuješ ti nad njo, ter jo boš varoval in ohranil. In vem, še le bolj se bo v tej skušnji njena krepkost zasvetila, ravno ko ta le temna noč v svetlobi prečistih zvezd. In kakor koli je zde daleč od mene in svojih ljubih otrok, in terpi kakor koli dolgo ta ločitev; nekdaj upam, se bomo spet združili, če ne že tukej na zemlji, pa tam nad zvezdami.« 
Počasi se je storila terda noč. In vstane hud vihar, in močno ploskajo valovi po morji. Po pečevji kriče ponočne ptice. Od daleč sliši Evstahi leva rjuti, in blizo njega se vali neznana kača proti morju. Pa Evstahiu ne upade serce. »Kdor v te, o Bog, zaupa,« je djal, »se ne boji levovega žrela, in je tudi med kačami in gadi serčen! Kakor otročiča zraven mene mirno spita, in ne čutita celo nobene nevarnosti, tako imam jaz, ki poznam vso nevarnost, v te, Gospod, vse zaupanje!« In res, kakor je bila koli strašna ta noč, jo je Evstahi z Božjo pomočjo vendar srečno prebil. 
Ko se je dan zaznal, začne solnce pregrevati, in zbudi dečka iz spanja. Berž pogledata po svojem očetu, se ozreta, in vprašata po materi. In vnovič, ko ni matere, se zjokata. Oče jih hoče tolažiti; pa komaj jih pogleda, ljubeznjiva dečka brez matere, se mu serce podere. »Oh, ljuba otročiča«, pravi sam per sebi, »pač sta veliko zgubila! Kako le vama bom jaz namestil dobro mater!« Kmali utihneta dečka, in bi rada kosila. Oče je gledal, kje bi kaj dobil, da bi jima dal; pa nikjer ne rodnega drevesa, nikjer germiča z jagodami. Šel je na vrh skale, da bi bolje okoli sebe videl, pa vse po dolgem in širokem je golo in pusto, nikoli nikjer ne pohištva, ne obdelanega polja. Zelo deleč se mu zdi, da vidi nekaj dreves in germovja v versti, ravno kakor da bi ob kraji velike reke rastle, in reče dečkama: »Tje pojdimo, tam blizo se razširja rodovitna planjava! Tam zadej mende je Egiptovska dežela; tam morebiti bomo tudi vanjo mater spet našli!« Vzdignili so se, in gredo tod tje. Ker dečka težko stane po pesku hoditi, prime za vsako roko enega, in jih pelje. Ob eni strani imajo stermo skalovje, ob eni pa morje. Solnce perhaja zmiraj više, in bolj in bolj jih perpeka. Uboga dečka sta žejna, čuda, da ne skopernita. »Oče!« pravi Agapit, »peljite naji vsaj k morju, da bova pila; saj je tam dovolj vode.« »Ta voda, ljuba otročiča!« reče oče, »ni za pijačo; bolj ko bi jo pila, bolj bi vaji žejalo, in pa še zbolela bi po njej.« »Oh,« zdihne Teopist, »to je pa vendar hudo! Toliko vode imamo pred očmi, in bova še žeje umerla!« Dečka že ne moreta več hoditi. Oče vzame kmalu tega, kmalu unega v naročje; na zadnje mora oba nesti. In tudi sam se je že komaj po konci deržal. 
Opoldne še le, ko je bila vročina narhuji, pridejo do nekaj košatih dreves, in blizo slišijo vodo šumeti. Dečka padeta koj pod pervo drevo v senco; oče persede k njima, in reče: »O, kako je tukej hladno in perjetno! Kako dobro de očem to zelenje! Kolikošna dobrota Božja je senca, ki je nekateri nič ne čislajo! Morebiti da za senco Boga še nikoli nista zahvalila v svojem življenji! O ljuba otročiča, vsaj zde ga zahvalita!« Ko sta se dečka malo spočila in ohladila, začneta spet tožiti, da sta žejna in lačna. Tudi očetu se je žeje že skoraj jezik nebesa perlipnil. Vstal je, rekel dečkoma tam sedeti, in gre k reki po vode. 
Ko je k reki peršel, zleti velik povodenj ptič zmed terstja pred njim nakviško. Evstahi pogleda med terstje, in najde gnjezdo poIno jajc; ko račja jajca so debele in še popolnoma čiste in dobre za jed. Vzame ruto iz žepa, in jih lepo vanjo zloži in poveže; potlej vzame železno čelado z glave, (po vojaški namreč se je nosil), zajme vode vanjo, in jo sam pije; in je še zajme, in se verne k dečkama. Dene ruto z jajci pred njima na zeleno tratico, in zraven nje vodo v čeladi, ter veselo reče: »Vidita, ljuba otročiča, kako nam je dobrotljivi Bog tudi v tej pušavi obed perpravil! Brez teh jajc in brez te vode bi bili mogli lakote in žeje umreti. O, povzdignimo preden zavžijemo njegove dari, k njemu serce in oči!« Oba sta vstala, povzdigneta mlade ročice, in molita tako pobožno, da nar srečnejši, ko se k bogati mizi usede, velikokrat ne tako. Na to še le njima da oče piti vode iz čelade, in serkati najdene jajca, kar jih njima ostane, jih sam poje. Dečkama so se jajca, dasiravno so bile sirove, in voda tako perlegle, da še nobena jed in pijača njune dni ne tako. Tudi po jedi sta molila, in zanjo Boga zahvalila tako perserčno, da še nikoli za noben dar ne tako. 
»Zde pa,« jima reče Evstahi, »se vlezita tu le na travo, in se malo naspita. Jaz pa grem gledat, kje bi se moglo čez reko priti. Čez njo moramo iti, ako hočemo v Egipt priti, in ne poginiti v ti pušavi.« Odkrehne od drevesa debelo vejo, si naredi palico, s ktero se bo branil, če bo treba, in gre na ogled. Reka je zelo dereča, na sredi globoka, in na dnu polna gladkih in spolznih kamničkov, po kterih si človek ne bil svest terdne stopinje. Više gori za reko iti, kjer bi se morebiti lože čez njo peršlo, pa goša in skalovje ne perpustilo. Se verne k svojima sinoma jih zbudi, in pravi: »Pojdita, ljuba moja! Vaji bom z Božjo pomočjo skusil čez reko prenesti.« Jih pelje k reki in reče: »Ker vaju ne morem obeh kmali pernesti, bom pa vsacega posebej. Ti, Agapit! se usedi ti le na bregu pod to verbo v senco; ti pa, Teopist, mi pojdi v naročje.« Ga poprime z levico v naročje; z desnico derži močno palico, nekaj da se nanjo opira, nekaj pa da ž njo vodo pred seboj poskuša, kako je globoka. Serčno jo brede skozi reko; na sredi mu je voda do pers, in per vsaki stopinji ga hoče spodnesti in vzeti. Po velikem trudu pride z dečkom vendar srečno na uni kraj reke; zahvali Boga, se otre pot s čela, se malo počije, in potlej reče: »Teopist! sedi tukej na tla, zde grem še po tvojega brata.« Spustil se je spet v reko; pa komaj perbrede na sredo, sliši Agapita, ki gre ravno ponj, zakričati: »Oh, oče, pomagajte! Divja zver me hoče snesti, pomagajte!« Evstahi pogleda, in vidi velicega leva že prav blizo otroka. Oče upije na vse gerlo nad zverjo, in ji preti; pa kakor bi mignil, zgrabi lev otroka, in pobegne ž njim. Kako se je mogel per tej priči ljubeznjivi oče prestrašiti! Vpije, in se žene na vso moč, da bi pred na breg peršel; pa ko pride, že ni več videti leva, ne šlišati ubogega otroka. Z gostim germovjem, robidjem in ternjem je ondi gozd preprežen, kamor se je lev z otrokom obernil, in Evstahi ne more za njim. Opraskan od ternja in zasopen obstoji, glasno mu serce tolče, kolena se mu gibljejo, po vseh udih se trese; le samo palica ga še po konci derži. In zdihuje: »Oh, zastonj je ves moj trud! Leva več ne morem doiti, več ne otroka živega iz žrela iztergati! Oh, morebiti da je mojega ljubega Agapita že požerl, in ga ni druzega ko še kakošna košica! O ljubeznjivi otrok, tedaj si mi tudi ti odvzet! Ah, tako zgodaj in tako strašno, v zobeh Ijute zveri, si mogel svoje mlado življenje končati, o ljubček moje duše!« Žalosten opre svoje oči v nebo, in gleda, in ni besede iz njega. Potlej reče: »Je že tvoja volja, Oče nebeški! da se je tako zgodilo. Že veš, zakaj si to perpustil! Neizvedni sicer, pa gotovo modri in dobrotljivi so tvoji sklepi! Morebiti, da bi bilo dobrega dečka še kaj strašnejega zadelo! oh, morebiti bi bil še v huji žrelo pregrehe in hudobijo zašel! Moj Bog! kakor ti je bil Abraham perpravljen svojega Izaka darovati, tako ti tudi jaz podarim svojega ljubega Agapita.« 
Teopist na uni strani je videl, kako je lev njegovega brateca zgrabil in nesel, in je začel britko plakati in upiti. In ko je tudi očeta, kteri se je bil od reke odalil, iz oči zgubil, upije še glasneje: »Oče, oče moj! kje ste? Oh, pridite, nikar me ne zapustite! Oče, oče moj! kje ste? Oh, pridite, nikar me ne zapustite!« Oče se žalosten verne k reki, in se dečku od daleč oglasi rekoč: »Bodi tiho, ljubi Teopist, in per miru! Glej, saj sem tukej, in grem že k tebi!« Pa, ah, strašna reč! Komaj je oče do reke peršel, vidi unkraj reke volka, ki ga je vpitje perklicalo, po Teopista hiteti. Ubogi deček poskoči od tal, in beži, kolikor more po bregu pred volkom. Oče vpije na vso moč, in maha in preti s palico. Ali grozoviti volk je kar planil za dečkom, in ga zgrabil in vlekel v gozd. Kako je per tej priči dobrega očeta v serce zabolelo, ni izreči. V kervavih bojih v vojski, ki je bilo tisoč mečev in sulic vanj namerjenih, je stal neprestrašen, in se ni ginel; zde pa mu uterpnejo skoraj vsi udje. Se je sicer spustil v reko, da bi revčetu pomagal; pa preden jo prebrede, je bil volk že daleč v goši, in dečka ni bilo nič več videti. 
Ves zbegan se oče na bregu usede. Toliko neprevidenih nadlog ga je vsega pobilo in iz uma spravilo. »Oh,« je djal, ko se je spet zavedel, »tedaj mi je tudi zadnje upanje ugasnilo, zadnja podpora se poderla, vse veselje, kterega sem svoje stare dni perčakoval, zginilo! V malo dneh sem zgubil svojo ljubo očetnjavo, svoje perjatelje, svojo ženo in svoja sina. Oklesteno drevo sem, ktero nima ne vej, ne mladik. Oh, moja žalost je pač še veči, ko je bila očaka Jakoba, ko je svojo ljubo Rahelo pokopal, in mu je bilo povedano, da je Jožefa, nar ljubšega njegovih sinov, divja zver raztergala. Saj je on vendar še več sinov imel, ostal mu je še ljubeznjivi Benjamin; meni pa je tudi ljubeznjivi Benjamin vzet. Jaz ga zde nimam več, kteri bi me tolažil! Po vsi pravici zde z Jakobam lahko rečem: Oh, mene druzega ne čaka, ko od žalosti in britkosti iti za sinoma v grob!« 
Na to je malo potihnil, in čez nekaj časa reče: »Ah, ko bi ne spoznal tebe, moj Božji Odrešenik, in bi v tebi ne imel tolikanj lepega zgleda poterpežljivosti v nar strašnejših težavah, bi jo po Rimski naredil s svojim življenjem; bi si meč nastavil, in še va-nj zaletel — pa saj ga tudi več nimam — ali bi pa v to-le vodo skočil! Pa Kristus nas drugače uči. Moramo piti kozarec terpljenja, ki nam ga nebeški Oče poda. Moramo reči s Kristusom: Oče, tvoja volja naj se zgodi, ne moja! To je že tako sklenjeno. Tukej terpljenju ne moremo ubežati; tam pa, če z voljo in stanovitno terpimo, nas čaka po zmagi venec veselja, ki ne bo nikoli zvenil.« 
Tako se je Evstahi nekoliko umiril; pa ko pomišljuje, kaj se je zadnja dva strašna dneva zgodilo, ga je vnovič v serce jelo peči. Zakaj ne le z vnanjim terplenjem, bolj še z notranjimi težavami ga je Bog hotel skusiti in očistiti. »Kaj,« pravi spet, in se zgane, kakor da bi ga bila strela zadela, »kaj nisem vsega tega sam kriv? Kaj sem vendar mislil, da sem Teopisto, svojo ljubo ženo, zaupal neznanemu človeku, unemu hudobnemu zamorcu, ki mu je več nisem mogel iz rok iztergati! Ali mu je nisem tako rekoč, sam zdal? Oh, strašna, strašna reč! In kako nespametno, kako neusmiljeno je bilo od mene, da sem svoja otročiča v tej pušavi, tam Agapita, tukej Teopista, sama pustil sedeti! Oh, da me ni strašna rjutiv in tuljenje divjih zverin nocojšnjo noč zmodrilo! Ali nisem po tem takem ubozih otročičev sam podvergel divjim zverinam? Ali nisem neusmiljen oče, ali nisem morivec, morivec svojih otrok? Oh, kako kervavo se utaplja solnce v morje, in mi menda očita: Ti sam si kriv prelite kervi svojih otrok!« 
»Ne, ne!« reče zde pokojniši, »iz neusmiljenja tega nisem storil. Se bom britko kesal vse svoje dni, da sem svoji ženi v sužnost, svojima otročičema v smert perpomogel; pa iz neusmiljenja do njih, vedoma in radovoljno se to ni zgodilo, ampak le zato, ker sem premalo pomislil. In vendar kako hudo me to peče! O, kako hudo mora še le človeku per sercu biti, ki vedoma in radovoljno hudo stori, ki premišljeno bližnjega v nesrečo perpravi! Oh, koga je vendar človek, ko se per nar boljši volji ne more hudega obvarovati! Kako mu je treba Boga vsak dan prositi, da bi ga razsvetlil in vodil!« 
»Pa,« je kmalu spet rekel, »ali ne krivično brez premislika delati! — Ali bode si kakor koli; ti, o Bog usmiljenja, si moje edino prebivališe! perzanesi mi milostivo, kar sem v tem zadolžil. Popravi spet, kar sem pokazil; oberni to v dobro. Saj si vsegamogočen in neskončno dobrotljiv, in saj si po svojim aposteljni rekel: Kteri Boga ljubijo, se jim vse v dobro izide; toraj tudi njih zmote in njih grehi, če se jih resnično kesajo in pokore. Oh, ko bi te tolažbe ne imel, bi mogel obupati!« 
Utolažil se je, pa le za malo časa. Zmiraj gaz novega vest toži in peče. Sčasoma se začne te zmotnjave iz spomina izbijati in sklene ne več premišljevati in si k sercu gnati, kar se je zgodilo, ker je to prazno, in mu nič ne pomaga, ampak le k Bogu moliti, in njega polajšanje in tolažbe prositi. »Oče,« je djal, »ki si svojemu ljubemu Sinu v smertnih težavah angela z nebes poslal, in ga v terpljenji potolažil in pokrepčal, glej, tudi moja duša je žalostna do smerti! Oh, ne pusti me brez tolažbe in pomoči!« Angelja z nebes sicer ni bilo k njemu; pa Bog mu pošlje drug polajšljej, kteri je že marsikomu nar veči britkosti ali pregnal ali pa zmanjšal. Bog mu pošlje sladko spanje, in prečudne sanje razvesele njegovo dušo. Sanjalo se mu je, da hodi po temnem gozdu; pa kakor bi trenil, posije solnce po vsem gozdu, ter ga razsvetli, in ljubi Agapit sedi ves zdrav in pokojen na tratici, in se mu ljubeznjivo nasmehljava, in lev beži ves plašen spred njega; daleč prek njega pa stoji Teopist, njegov bratec, in gleda hvaležno proti nebesom, ter kaže s perstom volka, ki leži mertev zraven njega na tleh. V tem se je Evstahi zbudil; pa je kmali spet zaspal, in vnovič vidi svoja sinova ko lepa čversta mladenča, oblečena ko Rimski vojšaki, in na njunih svitlih čeladah zelene lorbarjeve vejice zataknjene. Spet se je prebudil, in še enkrat zaspal, in glej, zde vidi še svojo ženo, ktera njegova sinova preden pelje, in Evstahi je neizrečeno vesel. 
Šesta razstava. 
Dobri kmetje. 
Ko je jutranja zarja napočila, in je oblake in morje, skalovje in drevje obsijala, se Evstahi zbudi. Precej pogreši svoja sinova in njuno ljubo mater. Vidil jih je v sanjah; zde jih nikjer ne vidi, in je žalosten. Pa proti nebesom je povzdignil oči, roke in serce, in nebeškemu Očetu v skerb zročil vse, kar ga teži. Častitljivo je solnce vzhajalo, in lepo perjazno razsvitljevalo nebo in zemljo. Toraj reče Evstahi: »Sinoči se je solnce nekako kervavo in mračno za morje nagnilo, in danes vstaja tako svetlo in častitljivo! Tudi naših dragih perjateljev zmanjka, ko solnca, ki se je skrilo za morje, za černe oblake; več jih ne vidimo na tem svetu, kedar jih temna noč zakrije: pa peršlo bo kedaj jutro, ko jih bomo ko vzhajajoče solnce v svetlobi in časti zopet vidili.« 
Evstahi si je zde vse perzadjal, da bi peršel v permorsko mesto, kamor se je imel zamorec z barko vstanoviti, in kjer je upal najti svojo ženo, in s pomočjo više gosposke jo oteti iz rok gerdega tolovaja. Vzdignil se je, in je šel žalosten po pesku. Ni videl druzega ko morje in visoko skalovje, in grozno težko ga pot stane. Skoraj je zgorel, tako ga je solnce peklo. Z nekoliko ribicami, ki jih je per kraji morja vjel, si je tolažil lakoto, žejo pa z obilno roso, ki je po širokopernatem zelju stala. Tako je storil dan hoda. Zde pa je skalovje, ktero je doslej vštric sebe imel, daleč v morje segalo, in ni mogel več dalje. Per strani le se mu odpre tokava v gorje. Po nji se je spustil; in na, še v večo pušavo je prišel! Nikjer ne najde sledu človekovega; stopinje divjih zveri le so se v pesku poznale. Ko se je noč storila, se splazi na stermo skalo v jamo, in se stisne v kot, da bi čez noč kaka zver ne prišla do njega, in ga ne raztergala. Ko se je bil pa dan zaznal, je šel spet dalje. Pušava je prihajala vedno strašneji. Spet je bilo solnce že nizko, in še ni iz tokave. Malo pustih jagod in malo vode iz solzečega studenca je njegova edina jed in pijača. Že je menil, da ga bo konec v tej strašni pušavi; kar pride k ozki, nekoliko obhojeni stezi. Ko je šel nekaj časa po nji, glej, se mu zmed goljave dolina odpre, in kmali zagleda visoke drevesa z začernelem perjem, potlej zelene travnike z rumenimi in rudečimi rastlinami, potlej široke njive s strnjo, na zadnje čedno vas, ki se je komaj zmed drevja vidila. Zahajočega solnca žari obsijajo dolino, in prav lepo jo je videti. 
Evstahi hvali Boga, da mu je dal spet viditi pohištvo in polje, in gre vesel navdol, in pride v vas. Pred eno pervih hiš, ki je šel memo njih, sedi star mož. Dva ljubeznjiva otročiča, na videz njegova vnuka, igrata per njegovih nogah. Evstahi stopi k njemu, in reče: »Ljubi oče! ali bi mogel kje v tej vasi popotnik prenočiti?« Starček odgovori: »Ostanite, če vam je ljubo, koj per meni; me bote prav razveselili. Malo je kar premorem, pa iz serca bom postregel.« 
Evstahiu je ponudba dopadla, in gre ž njim v hišo. Mož mu prinese kruha, sadja in vina, ter reče: »Ponudite se s tem-le, da pride moja hči s polja in večerjo napravi. Jejte in pite, Gospod vam pomozi!« Po teh besedah je Evstahi spoznal, da je ta mož kristjan, in se od veselja ne ve kam djati. »Bog ga bode zahvaljen,« je rekel, »kteri me je sem pripeljal; tudi jaz veurjem v Gospoda Kristusa, našega Odrešenika!« Starček se je ravno tako obveselil, da je kristjana pod streho dobil. Ko sta oba med divjimi in usmiljenimi neverniki mogla živeti, je zde tudi obema, kakor ljubeznjivima bratoma, ktera se v ptuji deželi in med sovražnim ljudem neprevidoma snideta in spoznata. Oba, Evstahi in starček, ki mu je bilo Klemen ime, sta se po bratovsko objela. Da imata eno vero, eno upanje, eno nebeško ljubezen, da sta si po duhu v rodu, to jima je več, ko vsa rodovina po kervi. Bila sta si tako dobra, ravno kakor bi bila že deset let skupaj živela. 
Na to je hči s svojim možem s polja domu prišla. »Vidita,« jima reče prijazno starček, »v tem dobrem možu nam je Gospod enega svojih učencev in prijateljev poslal!« Oba sta ga zelo vesela, in ga ljubeznjivo pozdravita. Evstahi jim zde pripoveduje, kako je mogel zavoljo keršanske vere iz svoje domovine pobegniti, in kako so mu hudobni ljudje in ljute zveri vzele ženo in sinova. Vsi ga zvesto poslušajo in milujejo; mlado gospodinjo so solze posilile; pobožni starček pa je na zadnje rekel: »Le zaupajte! Meni se vse tako zdi, da tiste sanje, s kterimi vas je Bog pervo noč po zgubi vaših sinov potolažil, niso brez pomena. Saj vendar niste vidili, da bi bile ljuba dečka zveri raztergale; morebiti da še živita!« »Kako bi bilo to mogoče?« Starček pa reče: »Bogu ni nič nemogoče; Božji vsegamogočnosti ne smemo meje staviti. In ko bi tiste sanje tudi le prihodnji svet zadele, in bi bila vaša sina za ta svet res že mertva; sta zde ljubeznjiva angeljca pred sedežem Božjim, in tam ji bote gotovo spet vidili. Vašo ženo pa bo že Bog varoval. Jaz celo upam, da jo bote v Egiptu spet našli, in iz oblasti hudobnega nevernika oteli. Ko bi jaz že ne bil tako star, bi vas tje spremil. Pa moj zet ti le, Klit, pojde rad z vami; on je že enkrat tam bil, in vse pota so mu znane.« Te besede so žalostnega Evstahia zelo oveselile. Večerjal je z dobrimi dušami, in gre hvaležen in zaupljiv k pokoju. 
Drugo jutro se s Klitom, mladim kmetom, preden se je še dan storil, napravi na pot. Kolikor moreta, hodita urno, in le opoldne, ko je nar huji vročina, se nekoliko oddahneta. Ko sta prišla zmed hribov na ravnoto, najme Evstahi za denarje, ki jih je imel še per sebi, velbljuda ali kamelo, in nanj sedeta, da se jima pot še bolj speši. Tedaj prideta v primorsko mesto, in bark celo versto je ondi v kraji stalo. Evstahi gre, in začne po barkah gledati. Dobro še se ve Evstahi spomniti, kakošna je bila tista, na kteri sta se on in njegova žena vozila, in berž jo ima v očeh; prav brega se je tišala. Stopi blizo nje, in jo pregleduje. 
Delavec, ki je v nji na skrinji sedel, ga vpraša: »Zakaj ogledujete barko od vseh strani tako skerbno; bi jo mar radi kupili?« Evstahi meni, da je delavec iz šale tako rekel, in ga z milim, pa bistrim očesom pogleda. Mož pa reče: »Ne, ne! je resnica! Barka je na prodaj! Gospodar, kterega je bila, bogat zamorec je mertev.« Evstahi poprašuje bolj na tanjko. Delavec pa pravi: »Verjemite mi, da ni nič drugače. Še ni dolgo, kar je barka v kraji; ali njen gospodar ni bil tako srečen, da bi bil živ na suho prišel. Sem videl, ko so ga mertvega z barke prinesli. Nagle smerti, pravijo, da je umerl.« »To je pač čudno!« reče Evstahi; »ali pa veste, kje je gospa, ki se je na barki pripeljala?« »Gospa?« reče delavec; »saj ni bilo nobene gospe na barki!« »Pač,« reče Evstahi bolj resno, »je mogla biti. O, povejte mi, ljubi moj, kje bi jo dobil! Veliko ljubezen bote skazali njenemu žalostnemu možu.« Delavec je pa le terdil, da ni nobene gospe videl, ktera bi bila z barko prišla. 
Dva kupca, ki sta ravno memo šla, postojita, in slišita to. »Je, je res tako, kakor mož pravi!« reče mu eden. »Jaz sem imel tudi blago na tej barki, in sem je vsak dan hodil čakat. Sem vidil s svojimi očmi, ko je v kraj prišla, in nisem od nje šel, da je bila vsa izložena. Ali žene, vam povem, ni bilo nobene viditi na barki. Ni bilo druzega na nji, ko mornarji in lastnikovo truplo.« Evstahi pove nekoliko, kaj da se mu je prigodilo, in prosi kupca, kterima se je prav užalilo, da naj mu pomagata mornarjev kteremu na sled priti, da bi ga izprašal, kam je koli njegova žena prišla. Kupca pravita: »Bo težko še kterega dobiti! Po lastnikovi smerti so pred ko ne na drugih barkah službo vzeli, in morebiti so že vsi spet od tod odrinili; kupčija namreč teče zde dobro, in blago gre spod rok. Vendar greva koj sama, in bova popraševala. Kmali sta spet prišla, in rečeta: »Sva našla dva mornarja, pa nočeta nič vediti, da bi bila kaka ženska na barki.« 
Na Evstahievo prošnjo sta mornarja pred sodno gosposko poklicana. Zelo se ustrašita, ko stopita v sodnišnico, in zagledata moža, kterega sta pred nekterimi dnemi z barke na samotno pustino pomagala pehniti. Tudi Evstahi je oba koj spoznal, in ju terdo prime. Zde se udasta, da se je Evstahi res z ženo in sinoma na barki vozil. »Ko pa Evstahi,« pravita, »ni imel s čim voznine plačati, je lastnik barke njega in njegova sinova ukazal na suho vreči; ženo pa si je sužno prideržal, in se ji je prav prijaznega delal. Ker pa žena ni marala zanj, in ni storila po njegovih željah, jo je v svoji togoti z mečem prebodel, in njeno mertvo truplo v morje vergel. Po tem pa je bil ves nepokojen; ko iz plavža je vročina iz njegovega obraza puhtela, in ni bilo dolgo, se je sesedel, in je umerl. Tako življenje in taka smert, smo djali, je gospodarju zelo v nečast, in smo sklenili od vsega terdo molčati. Pa poklicana pred sodbo morava, kakor koli naju to težko stane, vse po pravici povedati.« To sta s prisego poterdila, in potlej sta izpušena. 
Kako je bilo pa žalostnemu Evstahiu per sercu, se ne da nikakor izreči. Ves pobit je šel iz sodnišnice, in hodi per morji na bregu semtertje, in molči. V njegove oči še ni bilo solz. Potlej obstoji, in potok solz se mu udere po licih, in se vzre proti nebu, in reče: »Ti, ljubi Bog si pripustil, da sem zgubil svojo ženo! Tvoji volji se ponižno podveržem, in jo molim. Ti, ljubi Oče, si jo k sebi vzel! Oh, bolje je vendar, da je kervavo smert storila, kakor da bi bila v greh in sramotenje privolila! — O ljuba moja Teopista,« je rekel dalje, »več tedaj na tem svetu ne bom videl tvojih Ijubeznjivih oči! Blagor tvojemu zveličanemu duhu! Pa prosi zame Boga, da te bom z najnimi otročiči per sedežu Božjem spet videl.« 
Ko je Evstahi okoli gosposke hodil, je bil Klit, njegov tovariš, velbljuda v hlev djal, in ga je opravljal. Pa je kmali zaslišal žalostno novico: »Ženo, ki se je na barki vozila, so umorili, in v morje vergli.« Groza je dobrega kmeta spreletela. Žalosten in s solznimi očmi gre po Evstahia, ki je ves objokan po morji gledal. »Oh, moj Bog!« mu reče Klit, »se ne čudim, da morja brez solz ne morete gledati, ker je grob vaše ljube žene. Pa raji, Evstahi, se vzrite proti nebesom! Če tudi njeno truplo na dnu morja leži, je le vendar njena duša v nebesih. Nar lepši smert je storila, ker je raji umerla, kakor grešila. Nič tedaj ne jokajte; še le veselite se, in Boga hvalite!« — »Imate prav, ljubi prijatelj,« reče Evstahi, in mu roko stisne; »bodi ga Bog zahvaljen; Ona je, kakor koli je bilo strašno, vse prebila, in je srečno končala. Bog daj, da bi tudi mi svoje življenje, naj bo tudi polno rev in težav, na zadnje le srečno sklenili! 
Sedma razstava. 
Evstahi služi per kmeti. 
Evstahij in mladi kmet Klit se sprehajata nekaj časa molče ob morji, le v svojih žalostnih sercih govoreta z Bogom. Potlej reče Klit: »Noč se je storila. Ali bi ne šla na kerčmo ali gostilnico, kjer sem nama večerjo in ležiše rekel napraviti?« In šla Sta. Pa Evstahi ne more ne jesti, ne spati; tudi Klitu se nič ne poljubi. Vsa poparjena sedeta v stanici, ktero so jima dali, in se menita od žalostne prigodbe. Na zadnje reče Klit: »Tukej v Egiptu nimate kaj več pričakovati; kam se bote zde obernili?« Evstahi pravi: »To mi še ni bilo v mislih; pa kaj čem druzega, kakor poiskati kacega kota na zemlji, kjer bom žaloval in umerl, če Bog še kaj druzega z menoj ne sklene?« — »Če je taka,« reče Klit, »vas prosim, pojdite z menoj. Moja hiša in vse, kar premorem, vam bo v postrežbo. Oh, bolje bi mojega starega očeta, moje žene in mojih otrok ne mogli razveseliti, kakor če se z menoj vernete, in per nas ostanete!« Evstahi je pomislil in reče: »I, pa pojdem! Tode nadlege vam ne bom delal, in kruha ne bom lenuh jedel. Sveti apostelj je djal: »Kdor ne dela, naj tudi ne je.« Prijel se bom poljskega dela, in vam pomagal per kmetiji. Roka, ktera je bila dovolj krepka za meč in sulico, vsaj ne bo tako slaba, da bi za plug ne deržala.« To Klita zelo razveseli. »Oh,« reče poln hvale, »tako veselo bomo skupaj živeli, kakor angeljci v nebesih!« 
Drugo jutro sta sedla na velbljuda, in se verneta. Srečno dojdeta v vas, in dobri starček, gospodinja in otroci ji sprejmejo z velikim veseljem; pa tudi žalost jih obide, ko sta povedala, kako sta slabo opravila. Slišati, da se hoče Evstahi kmetije lotiti, je dobri starček s svojo sivo glavo zmajal; Evstahi pa je le ostal per svojem sklepu. Le ene reči je prosil. Za Klitovo hišo je bila višava, in lepo drevje je na njej rastlo. »Tam,« reče Evstahi, in pokaže na višavo, »tam med unimi drevesi bi rad hišico sam zase, kjer bi o praznih urah lepo tiho v molitvi in premišljevanji prebil.« Dobri ljudje mu obljubijo te želje izpolniti. Koj drugi dan se podstopijo dela. Evstahi očerta hišico po njeni širjavi in dolgosti, ter pridno pomaga. In kmali je bila dodelana. Streha je bila s slamo pokrita, in slonela je na malo obtesanih panjeh. Stene so bile s protjem gosto opletene, in z makom opažene. Hišica, kaj pa da, je bila na videz prav slaba; vendar je ne le dežja dobro branila, ampak tudi mraza in vetra obvarovala, snega namreč v tisti deželi nikoli ne vidijo. Znotraj je imela le dva predela. V pervem, ki se je precej skozi duri vanj prišlo, je stanoval, v drugem pa spal. 
V tej revni mahnati koči s slamnato streho je zde Evstahi prebival, on, ki je imel nekdaj lep grad. Terdo se je kmetije prijel; kmali se je navadil, in je veliko veselja v nji našel. Mislil je, kakor tisti Rimski pevec, ki blagruje moža, kteri nima posvetnih homatij in prepirov, ampak zaovoljen in vesel za plug derži, in ni lakomen in skop. Bil je kakor sloveči vojvoda Cincinjat, kteri, ko so Rimljani do njega poslali, in mu vojvodstvo ponudili, je ravno na njivi oral, in je od pluga šel na vojno, in se je po dobljeni zmagi spet vrnil k plugu, in se na očetovem domu per slabotni noši in kmečki hrani celo nič ne zmenil za bogastvo in lisk sveta. 
Ko je bilo na polji podelano, je imel Evstahi z vertom ob svoji hišici opraviti. Ga je z brajdami in smokvami nasadil, ga je okopaval, in boba, graha in dinj vanj nasadil, in mnoge zelenjave nasajal. Opoldne je veči del per kmetih južinal, velikokrat kar zunaj na polji; na trato v kakošno senco je sedel zraven njih, ter vesel z ojimi iz ene sklede zajemal, in si ni želel boljših jedi. Večerjal je pa le bolj sam per levi ali v kakem drugem kotičku svoje bajtice, in med tem zmiraj kaj bral, n. pr. iz svetega evangelja, ali z djanja listov aposteljnov, ali iz psalmov. 
Po večerji je še rad na leseno klop sedel, ktero je bil pod košatim drevesom naredil. Velikokrat so kmetje, pobožni in dobri ljudje, k njemu prisedli, in ko je bila večerna zarja utonila, in so že zvezde na nebu migljale, se je pogovarjal ž njimi od vere v Boga in Jezusa Kristusa in od dobrot, ktere nas, kedar se svet okrog nas v večno noč pogrezne, tam gori nad zvezdami čakajo. S priserčnim veseljem je pravil od nebeške prikazni, ki jo je tam v gozdu imel; večkrat je rekel, da le keršanska vera dušo umiri in upokoji, in se le v nji more upati večno življenje. Tudi jim je še marsikaj povedal, kar je že svoje dni skusil, in je bilo podučljivo zanje. Iz njegovih povest so lahko sklenili, da je bil nekdaj bogat mož, in da je imel per vojski imenitno službo; pa da je on po vsem svetu sloveči vojvoda Placid, tega jim iz ponižnosti ni povedal. Poznali so ga le po keršanskem imenu Evstahi. 
Drugi ljudje v vasi so bili še skoraj vsi neverniki. Pa Evstahi jim je vsim brez razločka per vsaki priložnosti rad dobro storil. Ker je bil modrejši, v dobrem terden in serčen, jim je lahko z besedo in djanjem pomagal. Med drugim so njih polja ne le jeleni, ampak tudi strašni divji prešiči zdelovali, ljute zveri so iz bližnjih gozdov nad čede hodile, in zde je lev kako govedo raztergal, zde volk kako ovco odnesel. Takrat namreč še niso znali z ognjem streljati, in mirni kmetje zlasti so se težko divjini ubranili. Jaki Evstahi brani zverim na njih polja in v njih čede, in prebiva marsikako černo noč pod milim nebom. Sam dober samostrelec, uči tudi može, kako da naj orožje napravijo, in zverino streljajo in pobijajo; in veliko zverine, levov in volkov, je padlo, človeku pa se ni nobenemu nič hudega zgodilo. 
Ljudje so imeli veliko zaupanje do dobrega Evstahia, in so ga zelo častili. S svojo ponižnostjo in priljudnostjo se je vseh serca pridobil. Ko je zvečer per svoji hišici pod drevjem sedel, se jih je zmiraj več okrog njega zbiralo, mož, žen in otrok, in so ga zvesto poslušali, vsako besedo so mu iz ust prestregli. Nar raji je tistikrat govoril od sreče pravega kristjana. Spolnile so se per njem, kakor per vsih, kteri Jezusa Kristusa prav spoznajo, besede: »Verujem, zato govorim.« Ker so njegove besede iz serca prišle, so se tudi serc prijele. Skozi jih je več v Kristusa verovalo. Keršanski mašnik, ki je od nevernikov pregnau v to dolino prišel, jih je kerstil, in jim kruha življenja podelil. Evstahieva hišica je bila namesti cerkve. Ko je pa mašnik čez nekaj let vdrugič prišel, so mogli sveto Gospodovo večerjo zunaj Evstahieve koče obhajati. Evstahi namreč je doživel veselje, da so vsi, kar jih je bilo v tej vasi, keršansko vero sprejeli, da so bili vsi enega serca in enega duha, in pa lepa podoba keršanske občine v djanji. 
Osma razstava. 
Vojaka prideta po Evstahia. 
Petnajst let že je Evstahi v sredi med dobrimi kmeti ves zadovoljen preživel. Kaj se je ta čas po sveti godilo, je malo vedel, ali pa nič. En večer, ko je hribov senca že daleč v dolino segala, in je trudna vola z zvernjenim plugom proti domu gnal, je zagledal dva ptujca, ki se proti vasi držeta. Po njunih svetlih čeladah, ki ste ko solnce blisketale, je že od daleč poznal, da sta vojaka. Evstahi, nekdaj junak in vojvoda v vojski, se ju obveseli, in postoji. Vojaka prideta do njega, in Evstahi spozna z velikim zavzetjem, da sta njegova nekdanja služabnika, Akacij in Antijoh. Ona pa njega nista spoznala; v obraz namreč je bil zlo ogorel, in njegova odergnena kmečka obleka ga je še bolj neznanega delala. In pa kako bi bila mogla poštena vojaka tudi le misliti, da je ravno oblečeni mož, ki pred njima stoji, njun nekdanji gospod in vojvoda! 
Evstahi jima poda poln veselja roko, ter reče prijazno: »Bog vaji sprejmi, prijatla! Kaj vaji je koli v to dolino prineslo, kjer že veliko let nobena Rimska sulica ni blisketala?« Akacij pravi: »Pozdravljeni tudi vi, dobri mož! Vojvoda Placida iševa po cesarjevem povelji po križem svetu, pa ga ne moreva dobiti. Kakor kaže, se bova menda z majhno častjo mogla verniti, ko ga ni moč nikjer najti.« Evstahi vidi, da ga ne poznata, in toraj jima tudi on noče precej povedati, da ji pozna. Hotel je popred zvedeti, ali sta še njegova poprejšnja zvesta prijatla, in zakaj ga cesar, ki je njegovo milost zgubil, zde iskati veleva. Reče jima le: »No no, morebiti da ga pa pred najdeta, kakor menita! Kolikokrat se kaj neprevidoma zgodi! Pa solnce se že skriva, in vidva sta trudna. Pojdita z menoj, in ostanita nocoj per meni; vama bom z veseljem postregel.« 
Vojaka, si tega nista dala dvakrat reči; kaj celo posebnega jima je to, da ju Evstahi k sebi vabi. Šla sta ž njim v vas. »Pojdita zde tje le v hišo,« jima reče, ter pokaže z bičem na svojo bajtico; »jaz bom koj za vama peršel, da le trudna vola opravim.« »Kaj v to le kočo?« reče Akacij pomišljevaje; »niste le gospodar te domačije?« »Gospodar ne,« reče Evstahi, ampak prav za prav le njegov hlapec. Pa le vrjemita, da bota dovoljna postrežbe.« »No, no, se bo vidilo!« reče Akacij glavo zmajevaje, ter gre gori v hišico, in za njim gre Antijoh. 
Evstahi pa je med tem vola vgnal, in jima poklade; potlej teče k gospodarju in gospodinji in pravi: »Dva jaka vojaka, ki sta tod šla, sem dobil, in ji prosil, da bota per meni prenočila. Spodobi se vendar, da njima kaj bolji večerje perpravim, in kak kozarec vina pred nji postavim. Prosim, pomozite mi nekoliko; dvakrat bolj pridno vam bom delal, da bom perdelal, kar snesta.« »Kaj perdelali!« reče kmet; »to ste že zdavnej stoterno perdelali. In pa saj je naša dolžnost, popotnike pod streho jemati.« Kmetica pa reče: »Ravno prav, da imam še četert jelena, ki ste ga uni dan ustrelili; koj bo napravljena pečenka! Vina pa vam dam, kolikor ga potrebujete, in pa nar boljšega, ki ga imam.« Oberne se in pernese kruha, in verč vina. 
Ko je Evstahi s perstenim verčem in s kruhom v hišico stopil, sta bila ptujca meč in čelado že odložila, vsak svojo sulico v kotiček postavila, in se za mizo vsedla. Evstahi jima vina v kupico natoči, in reče perjazno: »Poživita se nekoliko s kruhom in vinom, da bo večerja napravljena!« Akacij prime za kupico, pije, in reče: »Tako dobrega vina bi ne bil iskal v ti bajti, in po pravici reči, tudi tako dobrega moža ne!« Obema se vino perleže, in sta prav dobre volje. Od Placida, svojega nekdanjega vojvoda, začneta govoriti. Akacij pravi: »Placid je bil mož, da mu ga na zemlji ni enakega. Per njem sva služila. Ne bom pravil, kako je vedel vojsko voditi, kako jo v red staviti in gospodovati, kako nas je že njegov pogled s serčnostjo navdajal, kako se je spreumel na zmago, in kako je bil zmagancem mil in dober, kako je ostro ravnal z vojaki, in vendar ljubeznjivo ko perjatelj in oče. Tega, ljubi moj, vam ne bom pravil; v kaj tacega bi se vi ne zvedeli dosti. Pa da bi ga bili vi le v njegovi hiši vidili, kako je bil ves ljubeznjiv in dobrotljiv, in vendar zmiraj v časti! Njegove oči so bile povsod. O njem se sme reči: Oko gospodarjevo njivo gnoji, kravam mleko perboljša. Lepšega polja in zalši živine ni bilo nikjer. Vendar to je še kaj malega. Za svojo družino je še le kaj lepo skerbel! Pravimo v pregovoru: Kakoršen gospodar, tak hlapec. In res, Evstahi je vedno le dobre posle imel. Verjemite ali ne verjemite, midva sva bila s tem dobrem možem pod eno streho, sva bila njegova služabnika, in sva imela vse njegovo zaupanje. Sva bila sicer le zmed nar manjših vojakov; pa je vendar z nama ravnal, kakor oče s svojimi otroci, kakor brat s svojimi brati. Oh, jok me sili, kolikokrat se domislim tistih srečnih časov! Pa zdavnej že so pretekli, in odslej je več nimam vesele ure! Najno serce ga želi še viditi. Boljega moža, ko je bil, svet ne premore!« 
»To perjatelj,« reče Evstahi posmehljaje se, »se pravi pa vendar nezmerno hvaliti. Obljubim, da ni za en las bolji od mene!« 
»Za en las ne bolji od vas?« poprime Akacij vnet za besedo. »Se ravno ne bom čudil vaši odkritoserčnosti, ste res pošten in dober mož tudi v mojih očeh; toda pred našim vojvodam, pred slovečim Placidom, se pa vendar le skrite! Če ne, bom mislil, da ste ga v glavo dobili.« 
»Tudi njegova žena,« seže Antijoh v besedo, »je bila prava gospa, vsa vredna takega moža. In sinka, ki sta ji imela, o kako sta bila zala in živa, kako ljubeznjiva dečka! Eden, z gostimi in černkastimi lasci, je bil očetu podoben; eden, z rumenkastimi lasci, je bil ves materin. Rad bi jih vidil, kakošna junaka sta zde. Večkrat smo vojaki med seboj rekli: To bota prava vojšaka; ko bi bilo mogoče še bi očeta prekosila.« 
Viditi svoja nekdanja služabnika in njuno zvestobo in ljubezen do njega, je Evstahi že zelo ganjen; ko ga pa še opomnita preteklih srečnih dni, njegove predrage žene in njegovih preljubih sinov, je ves pretresen. Velika žalost ga obide po dobri ženi in po tolikanj ljubeznjivih otročičih. Premaguje se, da joka na glas ne izpusti; komaj že ga uderžuje. Tedaj vstane, pogleda skozi okno, in reče s pobitim glasom: »V kremlji se je noč storila. Grem po luč, in bom zvedel, ali bo skoraj večerja.« Prav za prav je pa le šel, da se je zunaj neviden zjokal. 
Ko je odšel, reče Antijoh: »Kaj se ti zdi, ljubi moj! ali ni ta mož našemu češenemu vojvodu podoben? Dalej ko sem ga ogledoval, bolj se mi je dozdevalo, da mu je podoben. Tudi njegova beseda se mi zdi Placidova. Veš, da mi ni bilo nič drugači, kakor da bi vidil najnega nekdanjega ljubega gospoda? Poglej ga vendar prav pazno, ko spet v hišo pride, ali ni on tisti, ki ga iševa.« 
Akacij pravi: »Kaj ti še v misel ne pride? Ali si iz uma? Kje si to vzel, da bi naš imenitni vojvoda per kmetu za hlapca služil? Kaj, da bi on zde volar bil; da bi roka, ktera je nekdaj celo Rimsko vojsko vodila, zde bič vertila! Ne rečem, da bi v obrazu tega kmeta ne bilo nekaj blazega in častitljivega, in da bi ne bil Placidu podoben. Pa jaz menim, da le bolj žele Placida viditi, in morebiti tudi vino, ki nama je že v glavo stopilo, ga podobnega delajo. Pa vem znamnje, po kterem ga lahko spoznava. V boji je bil nekdaj ti le za vratom, kjer še čelada in oklep stikata, s sulico vboden; ostro železo mu je naredilo precej hudo rano. Ta rana se mu je sicer zacelila, pa znamenje rane se še zmiraj pozna, in menda ga ponese tudi seboj v grob. Če tedaj to znamenje, kedar spet v hišo pride, per njem zagledava, ni drugači misliti, kakor da je res Placid.« 
Evstahi je pernesel svetilo, ga je na mizo postavil, in se perkloni, da bi bič v njem popravil. Tedaj vpreta vojaka berž oči na njegov vrat, ugledata znamenje rane, in skočita, od stermenja in veselja vsa omotena, iz za mize, kakor da bi bila iz uma peršla. Več ne vesta, kaj da delata. Vriskata od veselja, se okleneta njegovega vratu, in ga objemata in poljubita, da bi ga kmalu zadušila. Na to se mu veržeta k nogam, in ga ponižno prosita, da naj jima zanese, da sta se v veselji svojega serca spozabila spodobne časti do njega. Potlej ga spet za roke poprimeta, ravno kakor da bi se bala da bi bilo le sanja, kar vidita z očmi. »O vi, serčni vojak,« pravita, »vi, naš vojvoda Placid, ali kakor vas raji imenujeva, naš prečastiti Evstahi! vi najin perjatelj, najin dobrotnik, najin oče! poglejte svoja nevredna služabnika na kolenih. Pa v kakošnem stanu vas najdeva! Oh, kako se je z vami spremenilo, kar smo z vami zadnjo vojsko dobili, kar vas ni več na vašem gradu! Oh, toliko ste jih kedaj osrečili, in zde ga ni, kteri bi se vas usmilil! In kje je Teopista, vaša preblaga pobožna gospa? Kje sta vaša sina, obetni Agapit in ljubeznjivi Teopist? Kako, da ste sami in zapušeni v ti revni bajti? Kaj vam od vse vaše sreče, od vseh vaših častnih svetinj ni druzega ostalo, kakor to-le znamnje na vratu? Oh, povejte nama, ali prav vidiva, ali naji oči motijo, in ga še nisva našla, kterega tako željno iševa?« 
Evstahiu, občutljivemu in usmiljenemu možu, so že dolgo solze v očeh igrale; zde pa, ko je slišal svojo predrago ženo in svoja preljuba sina po imenu imenovati, in bi mogel starima perjatloma dopovedati, kaj se je strašnega ž njimi zgodilo, ga jok premaga. Tolikanj milo je jel jokati, da si je vse lice in pa še oblačilo zmočil. »Oh, perjatelja moja,« je rekel, »žalostne reči vama moram povedati! Moja sina sta že zdavnej mertva; oba so zveri požerle. Mojo ženo mi je hudoben človek, še neusmiljeniši ko divja zverina, iz rok iztergal, in ko ni hotela pervoliti v greh in osramotenje, jo je umoril. Pač res tedaj, da sem sam in zapušen, in britko žalujem! Nič ne potožim zavoljo zgube časnega blaga. Naj bom svetu tudi žalosten zgled nekdanje velikosti; naj mu bom tudi živa priča, kako nestanovitna je vsa časna sreča: za vse to se nič ne zmenim. Ali da sem ob svojo ljubo ženo, ob svoja ljuba sina peršel, to rani globoko moje serce, in ta rana se ni tako naglo zacelila, kakor rana, ktero mi je takrat tista sulica vbodla; ona še zde kervavi. Pa je že volja Božja tako. Ime Gospodovo bodi česeno! Terdno zaupam v besede svetega pisma, da terpljenje tega sveta ni nič proti veselju, ktero nas tam čaka. Tam se bodemo s svojimi ljubimi zopet videli.« 
Grozovita pergodba z blago ženo in z ljubeznjivima dečkoma silno prestraši zvesta služabnika, in ko vidita solze v Evstahievih očeh, začneta tako na glas tarnati in jokati, kakor da bi dobro ženo mertvo v kervi pred seboj vidila, in kakor da bi ljubeznjiva otročiča ravno per tej priči divje zveri razmesarjale. 
Kmetje v bližnji hiši so slišali pred vriskati, zde tarnati in jokati per Evstahiu; vsi perhrume, da bi vidili in slišali, kaj da je. Pa Evstahi je rekel: »Ta-le jaka moža, glejte, sta moja stara znanca! Ravnokar sta me spoznala, in se zelo razveselila; ko sem jima pa od smerti svoje drage žene in svojih ljubih sinov povedal, sta zagnala tolikošen jok.« 
To je kmete do solz ganilo. Ko je pa Akasij videl, da z Evstahiem kakor, s svojim hlapcem ravnajo, in da še ne vedo, kak imeniten gospod je bil on nekdaj na svetu, jim reče: »Menda še ne veste, kolicega gospoda ste doslej v ti revni koči imeli. On, ki si zde per vas s svojimi rokami živež služi, je kedaj brez števila ljudem kruh dajal; on, ki je zde delavec, je nekdaj cele vojske vodil, in le migniti mu je bilo treba, in tisuč in tisuč junakov mu je bilo pokornih. Vaša mala vas, ki jo, kakor slišim, Badis imenujete, bo slovela, ko bo vekov in vekov preteklo, ker je on tako dolgo v nji prebival. On namreč, ki pred vami stoji, je sloveči Rimski vojvoda Placid.« 
Kmetje, to slišati, so vsi ostermeli; omotni in polni časti so spred Evstahia odskočili. Zakaj Rimski vojvoda je bil tisti čas v veči časti ko knezi. Pa Evstahi je rekel: »Nič ne marajte, ljubi perjatelji! Na tem svetu je že po Božji naredbi tako, da morajo eni zapovedovati, eni pa slušati. Tudi je le Božja volja, da so nekteri bogati, nekteri pa ubogi. Ali bodi si kdo gospod ali kmet, prednik ali podložen, bogat ali ubog; per Bogu je to vse eno. Ne oblast in čast per ljudeh, ne posvetno bogastvo, ampak le pobožnost in krepost nas dela Bogu perjetne. Berač, ki lepo živi, je v Božjih očeh veči, ko oblastnik, kteri deželam zapoveduje, pa je hudoben. O, da bi bili le, kedar Gospod pride nas sodit, v svojem poklicu zvesti najdeni!« 
Antijoh je rekel: »Vi, prečastiti vojvoda! ste bili zmiraj zvesti svojemu poklicu, kar ste bili v keršanstvo poklicani, in pa kar vas poznava. Ko ste bili še bogati, in ste še oblast imeli, ste s svojim bogastvom le revežem pomagali, in s svojo oblastjo le stiskance otevali. Ko je skušnja nad vas peršla, ste raji zgubili cesarjevo perjaznost in svoje vojvodstvo, raji ob vse svoje premoženje peršli, kakor pa od Kristusa odstopili. In kako ste vse voljno terpeli, ko so neusmiljeni neverniki v vaši hiši ropali, vam po življenji stregli, in vas permorali iz dežele pobegniti! Jezusa Kristusa spoznati je per vas več veljalo, ko vsa perjaznost, vsa čast, vse bogastvo sveta; iz ljubezni do Kristusa, in da bi njegov zvesti učenec ostali, ste tukej s potom v obrazu svoj kruh jedli, in tiho in skrito živeli.« 
Dobrim ljudem je v serce seglo, kar sta vojaka rekla. Stari kmet pa, častiti sivček, je Evstahia za roko perjel, in s solzami v očeh rekel: »Preblagi mož, toliko let že ste per nas, in niste zinili o svoji velikosti in o svojem vojaštvu, ne stvarice potožili zoper svoje preganjavice! Ponižnost in ljubezen Jezusa Kristusa je resnično v vašem sercu. Radujte in veselite se, da ste bili pregnani, in da ste mogli toliko preterpeti; glejte, vaše plačilo bo obilno v nebesih!« 
Deveta razstava. 
Evstahi gre od pluga v vojno. 
Ko je bil Evstahi spet sam z vojakoma, se ž njima spet za mizo usede. Med tem je kmetica jelenovo pečenko z drugimi jedmi na mizo pernesla. »Jejta zde, perjatlja, in razveselita z vinom svoje serce!« reče Evstahi perjazno, in njima spet natoči. Ali Antijoh zdihne, in reče: »O, rajno serce je že tako nasiteno veselja in žalosti, da se hoče razpočiti! Kako bi mogla zde jesti in piti!« Akacij mu to poterdi. »I no,« reče Evstahi, »morebiti bota pa pozneje kaj vžila. Pa pred vsem drugim mi zde povejta, kako se godi kristjanom, našim preljubim bratom in sestram? Ali jih še zmiraj tako močno preganjajo?« »Ne več tako,« odgovori Akacij. »Cesar jih nič več tako ne čerti, kakor pred; deželski poglavarji in sodniki so pa tudi spoznali, da mu s preganjanjem kristjanov nič ne ustrežejo. Toraj odjenjuje preganjanje, in v nekterih krajih je že popolnoma odjenjalo.»Bodi ga Bog zahvaljen!« reče Evstahi. »Da bi že skoraj njegova cerkev popolnoma mir vživala! Pa še nekaj bi zde vedel. Sta govorila prej o povelju, ki ga imata, me poiskati; kako je pa to?« 
»Pač prav,« reče Akacij, »da me spomnite. Glejte, od veselja vas spet videti, in od žalosti po vaši ženi in vaših sinovih bi bil skoraj vse drugo, celo cesarjevo povelje do vas pozabil. Poslušajte tedaj! Kar ste vi tukej le med temi gorami in skalami, se je po svetu veliko spreobernilo, česar niste zvedili. Partjani, ktere ste kedaj s toliko častjo premogli, so prelomili vse obete, in z veliko vojsko ropili čez reko, ktera Rimsko cesarstvo meji, čez Hidaspo, in odganjali povsod Rimske straže, in požigali in morili po vsi deželi. Sporočniki za sporočniki so perdirjavali v Rim s silnimi prošnjami, da naj jim pošljejo kaj pomoči; če ne, bo vse zgubljeno. Cesar je mogel v hudi zadregi biti. Predeleč že je svojo cesarstvo razširil, in zde ga težko stane ohraniti, kar je perdobil. Več polkov, in tudi polk, v kterem sva midva, je sklical na noge. Sam je peršel pred zbrano vojsko, in je rekel vojakom, da naj pomnijo staro slavo, in naj vnovič razslavijo Rimsko ime. Pa veliko stotnikov in znanjih vojakov je na glas zaupilo: Svitli cesar, le našega vojvoda Placida nam spet dajte, in Partjani bodo padali ko muhe! To je cesarja zelo ginilo. Rekel je: Sem že ukaza vsim poglavarjem in oblastnikom po Rimskih deržavah, da naj po njem poprašujejo. Ako ga vas kdo upa dobiti, naj stopi iz verste, in naj ga gre iskat; čestito ga bom obdaril, če mi perpelje jacega vojvoda. Več vojakov je iz verste stopilo, in se ponudilo. Med njimi sva bila tudi midva; vedela sva namreč, da ste mislili v Egipt iti, in sva vas upala najti tam v tistih krajih. — Per tej priči sva dobila od cesarja pisane povelja do vseh deželnih in vojnih poglavarjev, da naj naji na vso moč podpirajo v opravilu, ki zadeva srečo vsega cesarstva, in naj častitega vojvoda Placida, če ga je Rimljanom še dano najti, z vso spodobno častjo nategama v Rim dajo perpeljati. Leti za nedrijem hranim te pisma, cesar s je svojo roko v njih podpisan; na-te, berite jih sami.« Potegnil jih je iz za nedrija, in jih da Evstahiu v roko. 
»Pozabite tedaj,« reče Antijoh, »pozabite, vas prosim, krivice, ktere so vam storili na Rimski zemlji, in pojdite z nama! Serca veliko tisučev pogumnih vojakov gore za vas. Cesar sam vas bo z velikim veseljem sprejel. Če bote spet našo vojsko vodili, bomo sovražnika ukrotili, svetu ljubi mir dodelili, in z zelenim lavorjem ovenčani peršli iz vojske.« 
Evstahi reče: »Božja previdnost, se vidi, je tako obernila, da sta našla moje preskrito prebivališe, in da sta me, preden sta še v vas peršla, zmed vseh prebivalcev pervega dobila. Bog je vajne stopinje semkaj napeljal, in dolžen sem služiti svoji domovini, in jo rešiti, če je treba, tudi s svojo kervjo in svojim življenjem. Nič ne marajta; jutri zjutraj grem z vama. Kakor sem meč rad spremenil s plugom, ker sem spoznal, da je to volja Božja, tako sem zde perpravljen plug zapustiti, in spet meč poprijeti, ker spoznam, da je spet to volja Božja, ne da bi ropil nad mirne narode, temuč da bi tisuč pokojnih družin, marsikaj nedolžnih, marsiktero mater z njenimi otročiči obvaroval sovražnikove prederznosti. Bog mi pomagaj, in kmali ne bo Partovski vojak Rimskega polja končeval, ne več pil sovražnikov konj iz naših potokov!« 
Drugo jutro, ko se je dan zaznaval, je Evstahi z vojakoma iz svoje bajtice stopil, da bi od ljudi v vasi slovo vzel. Celo trumo že jih je bilo zbranih pred njegovimi vratmi. Koj po vsi vasi so bili zvedeli, da sta ga peršla dva njegova perjatla obiskat, in da je on sloveč vojvoda. Dobri ljudje so imeli nad tem veliko veselje, in so vojšaka perjazno pozdravljali. Ko jim je pa Evstahi zde oznanil, da jih bo zapustil, in se še to dobo od njih ločil, so jeli vsi na glas žalovati. Vsi iz vasi so pervreli, in so jokali in tarnali, kakor pa bi ga mertvega v grob nesli. Evstahi jih je pogovarjal in potolažil, rekoč: »Nič ne jokajte! Je že Božja volja, da se ločimo. Le stanovitni bodite v veri, upanji in ljubezni, po tem se bomo spet videli tam gori v nebesih. Bog vas obvaruj, njegova milost bodi vselej nad vami!« 
Častitljivi starček Klemen, ki ga je bil Evstahi pervega spoznal, in je bil zde narstarji v vasi, je blizo k njemu stopil, mu pomoli s solzami v očeh roko, in reče: »Bog vas je sem poslal, in tako dolgo med njemi pustil, da ste vsi te njegove ljudi k spoznanju resnice perpeljali, in ga vsega dobrega naučili. Zde vas je spet od tod poklical, kaj moremo za to? Njegova volja se izide! Pa zahvalim vas v imenu vseh perčujočih za vso ljubezen, ktero ste nam skazali teh petnajst let, in Gospod vam vse obilno poverni.« Vsi drugi so mu z jokom to hvalo v znanje dajali, in vsak ga je želel še posebej z ustmi in z roko zahvaliti. Možje s sivo glavo so mu podajali svojo suho desnico, in otročiči so mu z naročja svojih mater nedolžne ročice molili. Po tem so ga vsi precej deleč iz vasi pospremili, in le ko jih je nadležno prosil, so se vernili. 
Evstahi je šel narpoprej do poglavarja, kteremu so bili tisti kraji v oblasti. Poglavar, zagledavši moža po kmečko oblečenega in vštric njega na vsaki strani vojaka z orožjem, je menil, da sta mu kacega vjetnika pergnala. Ko je pa zaslišal, da je ta kmečki mož vojvoda, kterega s toliko skerbjo išejo, je ves ostermel. Ga sprejme z veliko častjo, in preskerbi z obleko, ki se spodobi takemu stanu, in z orožjem; tudi s konji ga preskerbi, in mu da še nekaj konjikov, da ga spremijo do morja. Tu je bilo zmiraj kaj bark za cesarjeve povelja perpravljenih, in Evstahi se odpelje berž proti Rimu. 
Evstahi je srečno v Rim peršel, in se napove per cesarjevem dvoru. Cesar je imel ravno veliki svet zbran, in z imenitnimi rečmi opraviti; pa slišati, da je zaželjeni vojvoda tukej, je kar s stola skočil, pisma iz rok vergel, in mu z razprostertima rokama nasproti tekel. Pelje ga za roko v zbornico, in perjazno vprašuje: »I kako se vam je godilo, preljubi moj vojvoda! kar vas ni na vašem gradu, in kako je kaj vaši ženi in vašima sinoma?« Ko je cesar zaslišal, kako žalostno se je ž njimi zgodilo, se je ves zginil; njegova vest mu je hudo očitala, da je tacega moža v toliko nesrečo perpravil. Dolgo ni mogel govoriti, na zadnje reče: »Kar nas v naši veliki žalosti še tolaži, je to, da smo vas vendar spet dobili. Per ti priči vas postavim vojvoda svoji vojski, ktera je s Partjani v hudi vojni. Vana izročim srečo svojih deržav. Vsa vojska je želela, da bi jo vi peljali nad sovražnika; le če bo vas spet pred seboj videla, se upa ukrotiti našega sovražnika, pokazati, da je Rimsko orožje še hudo na svetu, in perdobiti dobrotni mir. Napravite se tedaj, da to spolnite, na pot; vse zaupanje imam v vas!« Na to ga je cesar sam z znamenji vojvodstva počastil, in mu dal vojvodsko palico v roko. In po vsem Rimu so obhajali veselje, da je častiti vojvoda peršel, in da mu je spet vojska izročena. 
Evstahi je hitel na okrajne Rimskega cesarstva, in je peršel do vojske. Vesel vrisk je vojska zagnala, in z novo serčnostjo se čuti navdano. Umni vojvoda je kmalu videl, da je vojska preveč oslabljena in zbegana, da bi se mogla lotiti močnega sovražnika, in ga užugati. Sovražnik je imel svojo posebno moč v konjikih; veliko več jih je štel, in gibkeji in urniši so bili ko Rimski. Evstahi je postavil svojo vojsko med skalovje, gojzde in mlakuže, tako, da ji sovražnik s svojimi konjiki ni kaj mogel, in se mu ne stopinje ni dala premakniti. Med tem se je Rimska vojska bolj in bolj množila z novinci, ki so perhajali iz vseh mest in vasi Rimskih dežel. Vojvoda jih je vedno sam učil; je bil skoraj vselej per njih, kedar so se v orožji vadili, in narčverstejše korenjake z nekaj starimi in skušenimi vojaki si je izbral za svojo životno stražo, kteri bi le, kedar bi bil boj narhuji, perstopili, in zmago srečno dognali. Kedar so se bili mladi vojaki dobro izučili in se zvadili v malih bojih, s kterimi so sovražnika vseskozi dražili, in se z njegovimi zvijačami seznanili; dal je Evstahi povelje, na sovražnika od vseh strani kmalo planiti. Sovražnik, z dolgim obotavljanjem omoten in neskerben, tega ni previdel; in ves oplašen se je spustil v beg; pa kmalo je nekaj novih trum na pomoč dobil, in se terdo v bran postavil. Tedaj je Evstahi svojim ukazal odjenjati, in se nazaj pomakniti. Nekteri stari vojaki so godernjali, vendar so se obernili, Evstahi je poznal Partovske konjike. Kedar so bežali, so narobe sedeli na konjih, z Iicom proti sovražniku obernjeni, in so tako beže s svojimi ostrimi pšicami več škode storili kakor pode in v pravem boju. Ko so se Rimljani nekaj milj umaknili, jim Evstahi zapove ustaviti se, in Partjane z novega poprijeti. V tako stisko je spravil sovražnika, kakor je želel. Partjani so jeli bežati, pa Rimska vojska jim je tudi že za herbtom stala. Spredej in zadej so jim nastavljene sulice, kakor železen zid, ki jim ga ni moč predreti. Omotni konji se zaletavajo v sulice, ali pa se po konci spenajo, in ritensko na tla telebajo, in zmečkavajo svoje jezdice. Ob obeh straneh pa so sterme gore in grozne mlakuže. V strašni zadregi je bil sovražnik. Obupni in vsi obdivjani se veržejo njegovi vojaki na trumo, per kteri je bil vojvoda Evstahi sam, ker so dobro vedili, da jih je on v tako past speljal, in jo že razkropljajo, kar ji perderete dve bližnji trumi na pomoč, in tisuč šitov ga varuje sovražnikovih pšic, da jim daje spet pokojni svoje povelja. Sovražnik je bil popolnoma otepen. Neizrečeno veliko Partjanov so vjeli, ves njih stan v roke dobili, in vse zaloge, ki so jih bili doslej naropali, jim odvzeli. 
Zde je Evstahi svojo vojsko čez mejno reko, čez Hidaspo, prepeljal, in v mesta in terdnjave, ki jih je zapustil sovražnik, svoje straže postavil. Sovražnik, ki je pred Rimskim deržavam vedno nepokoj delal, zde druzega ni želel ko miru in pokoja. Evstahi je vjetim orožje pobral, in jih spustil; njih kneze in vojvode pa je v zastavo obderžal. Stavil je pogoje miru s toliko razumnostjo, da se Partjani nič več niso prederznili Rimljanom ukljubovati. Nasledek edinega boja in delo nekterih dni je bilo to. Potem je zbral Rimsko vojsko, je skazal vojakom svoje veselje nad srečno zmago, in jim napovedal, da se bodo zde precej v Rim vernili; le to, je djal, mu je žal, da mora tacih jakih vojakov vendar še nekaj za stražo ondi pustiti. Vesela vojska je zagnala velik vrisk, in hvala vojvodova je donela do neba. Evstahi je pa hvalil le Boga, Gospoda vojskinih trum, da mu je tako častito zmago dodelil. 
Deseta razstava. 
Zmage god veselo obhajan. 
Evstahi je sklenil svojo vojsko skozi take kraje nazaj v Italijo peljati, kterih pred ni bila zadela. Pred seboj je pošiljal trop konjikov, da se po mestih in tergih napovedovali njegovo vojsko, in ji preskerbovali perpravno stanovališe in živež. Tako jezdi tropa konjikov v veliko mesto, ki so se Rimski cesarji na svojih potih na Jutrovo včasi kaj mudili, in so ga toraj z berhkim gradom ozalšali. Mesto je imelo hudo terdnjavo, namesti ozidja pa so bili lepi verti okrog njega. Po dolini, v kteri je stalo, so rastle visoke, košate drevesa, ki so ob vročini hladno senco dajale. Več virov in bistrih potokov jo je močilo, in tudi ob še tako vroči letini je vse lepo zelenelo in cvetelo. 
Mešane, med kterimi je bilo več bogatih kupcev, je vojna s Partjani zelo skerbela. Delj časa že niso nič gotovega zvedeli od Rimske vojske. Govorica le je bila med njimi, da Rimljani per vsi pomoči, ki so jo dobili, le vendar kaj ne morejo, da še zmiraj med skalovjem in močvirjem tiče, in se sovražniku kiga je kot listja in trave, ne bodo mogli dolgo braniti. Pred dvema dnema je bil celo kupec, kteri je vojsko s potrebnim brešnom zakladal, ves žalosten peršel, in rekel, da se je Rimska vojska sovražnika sicer lotila, pa močneji sovražnik jo je napokal in daleč nazaj zapodil; in da je ta beg sam s svojimi očmi vidil, toda se je urno od ondod pobral, in bi bil že poprej peršel, ko bi mu na poti živina ne bi bila omagala. 
Ta žalostna novica je mešane zelo ustrašila, in ko so zde na večer od deleč velik prah vidili valiti se nakviško, in zmed njega orožje blisketati, je vse trepetalo in upilo: »Sovražnik, sovražnik!« Ravno kakor da bi videli njih mesto že ropati, in kakor da bi plamen gorečih hiš že proti nebu švigal, nič drugači jim ni bilo. Ko so pa vojaki, pred kterimi so bili v strahu, v mesto perjezdili, ko so jih mešani svoje perjatle in varhe spoznali, ko so vojaki zagotovili, da je bil tisti beg le dobro prevdarjena zvijača sovražnika v mrežo zvoditi, ko so v ljudstvo veselo in perjazno klicali: »Ne le zmage, tudi miru smo vam peršli oznanit«, tedaj se je njih strah v neznano veselje spremenil. Vse je veselo vriskalo in ukalo. Mešani so se le skušali, kteri bo dragim gostom bolje postregel. Per tej priči so do vojvoda poslali, in mu srečo vošili k dobljeni zmagi, ter ga prosili, da naj s svojimi serčnimi vojšaki vsaj kakošne dni per njih ostane, da bi se nekoliko spočili; ker so jih sovražniku oteli, pravijo, jim bodo, kolikor le premorejo, radi postregli. 
Drugi dan, ko je bilo solnce že precej visoko na nebu, se je vojska perbližala. Na travnikih, ki so bili ravno posečeni, so stan naredili, in kmalu se je videlo neizrečeno veliko lepo zverstenih belih šotorov; vojvoda pa je pospremljen od častnikov in svojih životarjev v mesto jezdil. Mešani so ga z vso mogočo častjo sprejeli. Ceste in ulice so bile z zelenim perjem potresene, in marmorjevi stebri cesarskega grada, kjer je prebil, so bili z beršlinom in lavorjevimi vejicami prepreženi, in po vejah so viseli pisani venci iz vsih mnozih cvetlic. Mladenči z oljkinimi mladikami v rokah in deklice s cvetlicami ovenčane so zmago prepevale, in po vsakem stavku je množica veselo zaukala, in trobente so zapele. Poglavar mesta, star in častitljiv mož, je vojvodu venec iz zelenega lavorja podal. Evstahi je vzel venec, iz dveh vejic je le spleten, ga je razdelil, in stotnikoma, ki sta zraven njega jezdila, vsakemu eno vejico pomolil. »Z vama,« je rekel, »delim ta venec; nič manj ko jaz sta ga zaslužila. Rad bi,« je še perdjal, in se proti drugim obernil, »ko bi mogel, z vso vojsko ta lorbarjev venec delil, ker je tudi zmago vsa vojska z menoj delila.« 
V mestu je bila tudi žena češenega vojvoda, ona, ki so jo vsi ljudje mertvo mislili, blaga Teopista. 
Pa kakor je koli bila zmage in miru vesela, jo je le vendar velika žalost prehajala. Per bogati hiši, kamor jo je bil kupec prodal, je sužinja služila. Bilo ji je popolnoma neznano, da je njenega moža, ki se je pred kakimi šestnajstimi leti z britkim sercem mogla od njega ločiti, cesar v vojni zoper Partjane spet vojvoda postavil. Ko je zjutraj ta veseli dan na vertu, kterega je veči del le ona opravljala, cvetlice v jerbase nabirala, in drugim sužnim podajala, da so jih po oknih in drugod nateknili, si je le mislila: »Oh, take godove so kedaj mojemu možu, blagemu Placidu, preljubemu Evstahiu dajali, ko je peršel zmagavec iz vojne!« Kako bi bila mogla misliti, da ta god ravno njemu velja, da te cvetlice prav za-nj nabira! 
Ko so tedaj hrup zagnali: »Vojvoda gre!« in je vse teklo ga vidit z njegovimi junaki vred, je Teopista mogla v kuhinji delati, kjer so višim vojakom, ki so imeli ta dan v tisti hiši jesti, velik obed napravljali. Slišala je ljudi veselo ukati, in trobente peti; ona pa je le tiho zdihovala, in marsikaka solza se ji je utergala iz oči. »Oh,« je rekla sama per sebi, »mojega Evstahia pa več ni nazaj! Njegovega obličja na tem svetu pač več ne bom videla! Njemu se nič več ne obhajajo taki godovi. Tisti srečni časi so zame za vselej minuli! Pa v nebesih ga upam spet vititi; ko tukej svoje voskovanje dokončamo in preterpimo, bomo tam god lepše zmage veselo obhajali.« 
Enajsta razstava. 
Agapit in Teopist se brata spoznata. 
Častniki, ki so obedovali v hiši, v kteri je Teopista sužinja služila, so šli po obedu na vert ob hiši; vročina je bila malo odjenjala. Mnogo koristne zelenjave in medičnega sadja je bilo na vertu, in nič skoraj se mu ni poznalo, da je bilo to jutro tolikanj cvetlic iz njega poterganih. Verta se je deržal lepo zelen log, ki ga je bilo nekaj od visocega drevja obsenčenega. Zmed dreves se je lepo v stan videlo; njegovi beli šotori so se od daleč kazali kakor osnežene koče. Pod dvema visokima in košatima drevesoma, ki je že gost mah njune debla obrašal, je stala velika kamnita miza z nekaj kamnitimi klopmi. Bister potok je med logom in vertom šumljal. Častniki jo udarijo čez berv v log, in se usedejo po kamnjitih klopeh; hladen vetrič jim pihlja v obraz, prav perjetno jim je. Za njimi peršeta še nekaj drugih častnikov iz bližnjih hiš. Tudi več vojakov iz stana pride sem v senco, posedejo ali poležejo pod drevesi, njih sulice so potaknjene po tleh, njih čelade leže zraven njih, in njih šiti so po drevesih obešeni. 
Teopista pernese po povelji svoje gospodinje častnikom per kamnitni mizi velik verč vina s perročnimi kozarci, kruha in sadja v čednem jerbašičku. Postavila je vse na mizo, in zdelana sede blizo na rušno v senco cvetečega germa. Gospodinja ji je bila namreč zapovedala, da naj ondi ostane, in jim streže, in če kaj permanjka, hitro donese. Noben vojak si ni mislil, da bi bila ona kaj več ko sužinja; zakaj njena sivkasta obleka je bila le iz volne, in na glavi je nosila slabo perteno pečo. 
Vojakom Teopista celo nič ni bila v čisli; so pili svoj pot, in pijača jih stori precej zgovorne. Govorili so veliko od srečno dokončane vojne in od svojih junaških del. Tedaj se je postaren in malo čmeren častnik obernil k mlademu častniku, ki je bil zal ko kri v mleku, in mu reče: »Stotnik! tebe je pa vojvoda danes grozno počastil, ker ti je polovico svojega lorbarjevega venca podelil.« Stotnik odgovori modro: »Venec ni bil le meni, ampak je bil vsi vojski namenjen. Vojvoda sam je to povedal. Jaz sem ga tudi le v imenu vse vojske prejel.« Drug častnik je djal: »Pol tega venca si je stotnik dobro zaslužil. Vsi veste, kako je sovražnik, ko se je od vseh strani oklenjenega videl, v zlobi svojega obupanja še poskusil naše verste predreti, in se je z vso močjo naravnost v vojvoda zagnal. Ko bi stotnik ti le s svojo pogumno trumo in una truma s svojim serčnim stotnikom, kteri je danes drugo polovico venca prejel, ne bili o pravem času na pomoč pertekli, bi bili svojega jacega vojvoda morebiti zgubili, in kdo ve, kako bi bil boj potlej iztekel.« »Ej, kaj še neki ne!« reče stari častnik; »saj je bilo še nas drugih kaj. Pa bodi si, kakor koli hoče, tega vendar ne morete tajiti, da mladi stotnik ti le in njegov tovarš, ki ga zde ravno ni per nas, sta v kratkem veliko srečo storila.« 
»Je res,« reče mladi stotnik, »imam toliko srečo, da mi je večkrat, ravno kakor da bi v sanjah živel. Komaj je leto preteklo, kar sem še za plug deržal.« — »No,« mu seže stari častnik gerdo v besedo, »tedaj le kmetskega rodu?« »To ravno ne,« odgovori stotnik; »pa z mladega se mi je godilo tako prečudno, da vam morem vendar nekoliko povedati. Moj oče niso bili kmet, ampak velik gospod in vojak; tega se spomnim še od otročjih let. Imeli so zalo visoko hišo, in v prostornem hramu vso opravo vojaka, brihko čelado, svetel železen oklep z mečem in sulico in lep šit. Še prav dobro vem, kako sem se čudil, ko so mi oče enega dne razkladali, čemu da jim je vsa ta železna oprava. Moja mati so bili lepe postave, in sem slišal večkrat reči, da je krog in krog ni tako lepe gospe. Imel sem tudi še majhnega brata; lep deček je bil z dolgimi in rumenkljatimi lasci. Pa najni starši so bili zelo nesrečni. Vsi naši konji, tudi rjavca, ki so oče na lov na njem jezdili, in ki mi je bil zmed vsih narljubši, so zboleli in poginili. Kmali po tem so ljudje bolehali, in jih je veliko pomerlo. To je bilo pač tarnanje! Na zadnje so najni starši vse popustili, in so šli daleč, do morja. Ondi smo sedli na barko. Dečka sva se grozno čudila veliki vodi, in ko je barka vedno omahovala in se gugala, sva nekoliko zbolela. Dolgo nismo druzega vidili ko nebo in vodo; zagledavši spet suho zemljo, smo se močno razveselili. Pa tedaj ne vem zakaj, je vstal velik prepir na barki. Mornarji so z gerdo najnega očeta in naji na suho pahnili; najno mater pa je lastnik barke, gerd zamorec, na barki obderžal. Se vem še dobro spomniti, kako sva dečka gerdega zamorca prosila, da naj nama ljube matere ne jemlje; pa ni nič pomagalo.« 
Teopista, Evstahieva žena, je to povest zmiraj zvesteje poslušala. »Oh, moj Bog!« reče sama per sebi, in vstane z rušine, »to je vse moja pergodba; vse, kar perpoveduje od svojega očeta, svoje matere in svojega malega brata, se na tanko vjame. V resnici, ta mladi vojšak je moj sin, moj perserčni Agapit!« Pomakne se malo proti njemu, kolena se ji tresejo, in posluša z nepokojnim sercem, kaj še poreče. 
Stotnik je dalje perpovedoval: »Odrinili so barko, na kateri so bili najna mati in je spet šla na globoko morje. Upila sva, in na glas jokala po svoji ljubi materi, in gledala za barko, katera je zginila iz najnih oči. Tudi najin oče so britko jokali. Nikoli še jih nisem vidil jokati, in serce mi je hotlo počiti, ko so z zalitimi očmi v nebo se ozirali in molili, in so nama večkrat rekli: Molita, otročiča, molita vendar za svojo mater! Prenočili smo pod milim nebom, in drugo jutro o sviti smo šli dalje. Skoraj bi bila reveža vročine, lakote in žeje skopernela. Zadnjič smo peršli vendar do reke, ob kteri je nekaj dreves senco delalo. Oče so šli, in nama pernesli jajc in v čeladi vode; sicer bi bila lakote in žeje umerla. Na to so perjeli pervič mojega brata, in ga nesli čez reko. Strahoma sem gledal, kako so oče derečo vodo bredli, in z velikim trudom uni breg dosegli, in bratca pod drevo v senco posadili. Potlej so se spet spustili v šumečo reko, in gredo po me. Bil sem prav vesel, ko so se mi perbliževali, kar zaslišim nekaj po suhem proti meni iti. Ozrem se, in zagledam strašno zver, ki je zijala na vse žrelo. Takrat še nisem vedel, da je bil lev. Jel sem na vse gerlo vpiti, in sem mu hotel ubežati. Pa kakor bi trenil, me je zgrabil, in me v žrelu nesel v gojzd,« 
V tem je mladih častnikov eden, tisti, ki je bil drugo vejico lorbarjevega venca prejel, in ravno kar k omizju persedel, na ves glas zavpil: »Moj brat!« in je z razpetimi rokami na stotnika planil, se ga za vrat oklenil, in iz vsega serca povzel: »Moj brat, moj ljubi brat, moj predragi Agapit! Oh, verjemi mi, da sem res tvoj brat, tvoj Teopist! Jaz sem tisti deček, ki so ga oče čez reko nesli. Jaz sem videl s svojimi očmi, kako je tebe tisti lev zgrabil, in ko blisk s teboj v gozd skočil. Tudi mene je kmali po tem volk vzel. O, kako čudna je previdnost Božja, da sva bila oba oteta! Kaka neizrečena sreča je, da se, ki sva se že dolgo seznanila in ljubila, zde nanagloma brata spoznava!« 
Agapit, uni brat, je ravno tako stermel in se veselil. Ni mogel dvomiti, da je svojega mlajega brata, svojega ljubega Teopista, spet našel. Ga je objel, kuševal, močil s solzami veselja, in je pojemal: »Moj brat, moj ljubi brat!« in ni mogel dolgo časa nobene druge besede izreči, Teopista pa, njuna mati, je skoraj v veselji omedlela, in se sčene na rušnjo. Veselje, v enem zalem Rimskem stotniku svojega preljubega Agapita spoznati, jo je bilo že tako prevzelo, da je vsa trepetala. Ko je še iz ust druzega stotnika zaslilšala vpitje: »Moj brat!« ko je tedaj v tem ravno tako zalem junaku svojega druzega sina, svojega ljubčeka Teopista spoznala, je bilo to maternemu sercu preveč. Černa tema se ji stori pred očmi, in kakor iz kake daljave in kakor v sanjah sliši govoriti. 
Toda tistikrat je ni imel nihče v čisli. Brata sta se imela veliko izpraševati, si veliko dopovedati, in od veselja ne vesta, kaj bi počela. »Kaj koli delajo najin oče?« vpraša Agapit, »in ali nisi najne ljube matere več našel?« »Moj Bog!« reče Teopist, »kar me je volk unesel, nisem stvarice slišal ne od očeta ne od najne ljube matere.« »Oh,« rečeta skoraj oba z eno besedo, morebiti so najni ljubi starši že mertvi! Naj bi še živeli, kakošno veselje bi bilo za-nje, ko bi bili zde le tukej per naju priča najne sreče!« 
Častnike, ki so okrog stali, je zelo veselilo videti, kako da sta se brata spoznala. »O čudo, prečudo!« je djal eden, in je pokal z rokama, »kaj tacega se ne pergodi kmali v človeškem življenju!« Drugi je povzel besede Rimskega pevca: »Dajmo piti veselico, in z nogo teptajmo ob tla!« Glas veselja je perhrumel do vojakov, ki so ležali pod drevesi. Vsi se po konci spravijo, in hite gledat in slišat, kaj da je. In ko zvedo, kaj se je pergodilo, ukajo od veselja. Tisti pa, kteri so bili iz trum dveh stotnikov, poganjajo veseli hrup: »Zdravje našima stotnikoma! Davi še le jima je vojvoda lavorjev venec podelil, in zde se brata spoznata! Zdravje serčnima junakoma, srečnima bratoma!« 
Dvanajsta razstava. 
Teopista bi se rada dala spoznati svojima sinoma. 
Teopista, srečna mati srečnih otrok, je še zmiraj na rušnji sedela, z glavo naslonjena na cvetoče germovje. Njeno obličje je bledo kakor merličevo, njene usta so napol odperte, njene oči zatisnjene. Ni mogla besedice spregovoriti, ne roke zgeniti. Veselo ukanje in vpitje vojakov jo je zbudilo iz njene omedlevice. Ko se je spet zavedla, je bila njena perva misel dati se spoznati svojima sinoma, in ju po materno pozdraviti. Toda množica vojakov, ki so bili pijani veselja, jo je ostrašila; riti se skozi ni se ji pametno zdelo. »Kaj bi mi to le pomagalo?« je rekla sama per sebi. »Ali bi moja sina, ki sta zde v sredi sreče in slave, ubogo, zaničevano sužnjo hotla svojo mater spoznati? Oh, ko bi se me tudi ne sramovala, bi mi le vendar ne verjela precej, da sem njuna mati! Kako bi to spričala? Ne vedila bi jima skoraj druzega povedati, kakor kar sta sama rekla, in morebiti bi mislila, da vse to le za njima govorim, da bi me rešila iz sužnosti, in v bolji stan postavila. Vse lahko, da bi častnike v nevoljo perpravila, in vojaki bi me utegnili zasramovati in zasmehovati. Pa saj stanuje zde moj sin Agapit z menoj pod eno streho; ko domu pride pojdem za njim v njegovo stanico, in ondi na samem, če mi je dano, ga bom lože prepričala, da sem njegova mati. In ako me Agapit svojo mater spozna, me bo tudi moj sin Teopist, ki z menoj vsaj v enem mestu prebiva, kmali svojo mater spoznal. Jej, to bo veselje, ki ga ni izreči!« 
Slabotna še se je Teopista vernila, in je šla pod streho v svojo samotno izbo. Tu, ko je bila sama, so se ji solze scurkoma po licah uderle. »Oh,« je djala, in roke povzdignila in se na kolena vergla, »iz serca te zahvalim dobrotljivi in usmiljeni Bog! Ti, vsegamogočni Bog, ki si Daniela iz levnjaka, in Jona iz trebuha morskega soma rešil, ti si tudi moja sina otel iz levovega žrela in iz volkovih zob; tebi ni nič nemogoče! Ti si tako obernil, da sta se moja sina pred mojimi očmi spoznala in se veselita; da sem bila jaz, njuna mati, priča njunega velicega veselja, in sem ravno po njunem veselji tudi jaz dosegla veselje ji spoznati, veselje, v kterem vso revo in britkost dolge ločitve lahko pozabim! Kakor ti potolažiš, tako ne zna nihče tolažiti; kakor ti oveseliš, tako ne zna nihče oveselovati. Tebi oče usmiljenja, ki si vir vse tolažbe in vsega veselja, tebi bodi večna hvala!« 
Klečala je nekaj časa vsa zamaknjena v molitev. »Pa« — je potlej rekla, »kje je oče mojih najdenih sinov? Kaj se je le ž njim zgodilo, ko moj sin Agapit nič ne ve od njega? Tudi Teopist menda, če sem prav slišala, in se mi ne le sanjalo, nič ne ve od njega. Ali so divje zveri, ko sta jim bila sina iz žrela izstergana, morobiti očeta zgrable in požrle? Ali je morebiti ko jaz, v sužnost peršel, kjer mu vsako novo solnce pernese novo žalost? Ali morebiti da mu solnce že nič več ne sveti? Pa nikar tega, nikar! Moje serce mi pravi, da še živi. Ti, ljubi Bog! si ga gotovo ohranil, in otel iz vsih nevarnost in rev. Ti boš dokončal svoje delo, in kakor si mi dal spet najti sina, mi boš tudi očeta dal najti, da bo naše veselje popolno.« 
Po tem je vstala in k oknu stopila. Od tod je svoja sina doli na dolini lahko videla. Drugi per drugim sta stala, med častniki in vojaki, kakor da bi dalje perpovedovali, kako se jima je godilo. »Je že res,« reče njuna mati, vsa prevzeta od veselja, »ona sta, ona sta v resnici! Agapit s svojimi začernelimi lasmi je ves lepe očetove postave, in rumenkasti lasci unega razodevajo mojega Teopista. Kako sta vendar zde zala in častitljiva moža moja sinova. Toda ne vesta še, kako neizrečeno ju ljubi materino serce. Pa kako ju čem prepričati, da sem ju pod svojim sercem nosila, da sta moja sina? Le k njima iti, in jima na ravnost reči: »Glejta, jaz sem vajna mati!« to ne gre. Te besede iz ust sužinje bi se jima prečudne zdele; v obleki uboge sužinje in po toliko letih bi me gotovo več ne poznala. Povedala jima bom narpoprej, da sem bila svobodna Rimljanka, in so me po krivici v sužnost prodali. To bi jo razserdilo, v serce se bom jima smilila, in rada in zvesto me bota poslušala. Potlej jima bom povedala svojo zgodovino; povedala jima bom, da sem blazega rodu in žena slovečega Placida, ki je hotel z menoj in s svojima sinkoma v Egipt pobegniti. Morebiti ji opomnim kakošne perprigodbe iz njunih otročjih let, po kteri se jima bo dozdevalo, da sem njuna mati. Ali morebiti je med vojsko kteri jak vojšak, kteri je še pod mojim možem služil, in me bo poznal, in in mi spričal, da resnico govorim. Tako se bo na zadnje vse razsvitljilo, in imela bom veselje svoja sina perserčno objeti in poljubiti.« 
Teopista je zde zagledala, da gredo vojaki vsaksebi z zelene trate, in da se tudi častniki ž nje pomikajo. Le njena sina sta se spet na klop vsedla. »Zde,« reče sama per sebi, »zde je pravi čas; zde grem, in se jima bom dala spoznati. Moj Bog! razsvitli me, in daj mi prave besede na jezik, da ju bom prepričala, da govorim resnico.« Si je uterla solze, in je tekla na vert. Pa ravno je šla po bervi, ki je bila čez potok, kar se sina vzdigneta, in gresta dalje. Toda ne gresta proti hiši; po drugem poti skozi senčnati log sta se obernila. Teopista se je berž spomislila, in naredi malo ovinka, da ji sreča. Serce ji je utripalo, in po vseh udih se je tresla. 
»Blaga vojšaka!« jima reče s trepečo besedo, »ali vaji smem nekaj prositi?« Agapit jo pogleda v bledo obličje; pozna, da je jokala, in ji reče: »Ne boj se, in nič se ne tresi; serčno in z zaupanjem povej svojo prošnjo. Rada, če je le mogoče, ti bova pomagala.« Rekla je: »Rimljanka sem po rodu; pa po krivici so me od moža in od otrok odtergali, in me v sužnost prodali.« »Kaj ne,« reče Agapit, »bi rada, da bi te midva iz sužnjosti rešila? Pa to ni v najni moči, to premore le vojvoda.« Rekla je: »Rada verjamem; pa prosim, poslušajta me vendar, kako se je z menoj godilo. Prepričala se bota, da sem blage Rimske rodovine, in žena zde morebiti že pozabljenega, nekdaj pa od vseh češenega vojvoda.« Tudi to, reče Agapit, »bo vojvoda najbolje presodil. Midva sva ptuja v Rimu, in poznava le malo Rimske blage rodovine; našemu vojvodu pa je tvoj mož gotovo znan. K njemu se oberni s svojo prošnjo.« Rekla je: »Pa kako bi peršla do njega, in ali se bo pač ponižal, in poslušal ubogo sužnjo?« Bova midva zate prosila, reče Teopist, njen drug sin. Ves je dobrotljiv in perljuden, in ker se vidi, da so tvoje besede resnične, te bo gotovo uslišal. Ravno greva k njemu po njegove povelja; le z nama pojdi. 
Te ponudbe se ni nadjala, nič kaj ji ni všeč. Stoji oterpjena, in ne ve, kaj da bi storila; rada bi se bila dala svojima ljubima sinama v perjaznem pogovoru spoznati; in celo nič ni zde perpravljena s svojo prošnjo hoditi pred vojvoda, slovečega zmagovalca, kteri ji je popolnoma neznan. Pa njena sina sta rekla: »Čemu toliko pomišljevanja in omečevanja? Nama se mudi, sva se že tako malo zapoznila. Kar z nama pojdi, pa bo! Take lepe perložnosti ž njim govoriti, ne bo spet kmali. Šla boš, sva ti poroka, skozi vse straže brez zaderžka, in boš vidila našega slovečega vojvoda, in gotovo ne pojdeš brez tolažbe in pomoči od njega.« I naj pa bo, reče Teopista; sem vama prav hvaležna za to ponudbo, in grem z vama. Stotnika sta naglo stopila, in Teopista je šla za njima; serce ji je tolklo. 
Trinajsta razstava. 
Evstahi in Teopista se spoznata. 
Stotnika sta se perbližala gradu, ki je vojvoda v njem prebival. Na vratih so po marmorjevih stebrih še visele zelene beršlinove in lorbarjeve veje z venci iz mnogoterih cvetlic. Straža, ki je ondi stala, pozdravi stotnika s spodobno častjo. Dobro se je maternemu sercu, Teopisti, to zdelo, in gre za sinoma po marmorjevih stopnicah v gornje poslopje, kjer je vojvoda stanoval. V veži ji je Agapit rekel postati, in je sam pred vojvoda stopil; pa je kmali spet peršel, in ji mignil, da naj le gre preden. 
Teopista stopi v njegovo stanico. Grozno brhka je bila. Stene so se svetile od zlata in marmorja, in tla so bile s pisanimi suknji pogernjene. Evstahi, po vojvodsko oblečen, je stal per visokem oknu, ki je na večer solnce skozi sijalo, ves je v svitlobi; zraven njega na mizi, ki je bila s škerlatom prepeta, je ležala njegova svetla čelada z rudečim perjem, slonokostena in pozlačena vojvodska palica in meč z zlatim ročnikom. 
Ponižno, kakor se sužnju spodobi, je Teopista za vratami obstala, in je hotla ravno spregovoriti, in svojo prošnjo povedati, kar spozna v vojvodu svojega moža, ljubega Evstahia. Zazdi se ji tako mlad, kakor ko je ženin v dan poroke pred njo stal. Ostermi, se zgane, obledi, in gleda va-nj z nepremaknjenimi očmi. Potlej plane z rasprostertimi rokami proti njemu, in zavpije: »O moj mož!« Pa na poli pota se prestrašena ustavi, in obesi roke po sebi, kakor da bi hotla omedleti. Vidila je namreč, da je njen mož več ne pozna. In jo je res prav ostro in z nekako nevoljo pogledal, ravno kakor da bi ji hotel očitati: »Kaj hoče to biti? Ali ni iz uma ta sužinja, ki so jo k meni perpeljali?« Njegova žena, je menil, je že pred veliko leti umerla; toraj mu celo v misel ne pride, da bi bila ta sužinja njegova ljuba Teopista. Vendar stopi poln usmiljenja k nji, da bi se bolje prepričal o žalostnem stanu, v kterem si jo je mislil. 
Ona pa je rekla: »Ah, moj preblagi, moj predobri mož! ali me tedaj več ne poznaš? Se sicer nič ne čudim temu; leta, nadloge in britkosti so me, kaj pa de, zelo spremenile. Pa prosim, poslušaj me, preden me kakor ptujko odpraviš! Take skrivnosti ti hočem povedati, ktere so le tebi in meni znane, in iz kterih boš gotovo spoznal, kdo da sem. Rimska vojska ti sicer Placid, pa ime, po kterem te kristjani kličejo, in ktero si dobil, ko si se h keršanski veri spreobernil, je Evstahi. Spomni se tistega svitlega križa, kterega si v gojzdu med jelenovimi rogi zagledal; tistih sanj, po kterih se je Kristus tudi meni razodel; tistega pobožnega škofa Joana, kteri je naji in najna otročiča ker v tihi noči, kerstil. Oh, saj moraš vendar še vedeti, da je bilo meni per svetem kerstu dano imo Teopista, starjemu najnih ljubeznjivih sinkov ime Agapit in mlajimu ime Teopist! Spomni se vseh nadlog, ki so po prerokovanji pobožnega škofa nad naji peršle, in sva jih z zaupanjem v Boga serčno in stanovitno preterpela; spomni se, kako so nama čede poginile, kako so se spremenile najne polja v pušavo in najin grad v bolnišnico, kako so naji kmali po tem tolovaji obropali; spomni se najnega žalostnega bega in tistega strašnega časa, ko so me na barki, — oh, serce se terga v meni, ko se ga domislim! — od tebe in najnih ljubih otročičev odločili. Vprašaj me po narmanjših okolišinah teh zgodeb, in vse ti bom povedala. Vprašaj me celo po besedah, ktere si mi per tej ali uni perložnosti govoril, in kterih razun mene nihče ni slišal, in vse ti bom ponovila; vse dobro hranim v svojem spominu. Verjemi, jaz sem tista Teopista, tvoja, žena, ktero ti je nečloveški zamorec plakajočo in na pol mertvo iz rok iztergal; od tistega časa, že skoraj šestnajst let, sem vedno po tebi zdihovala, in sem ti svojo ljubezen in zvestobo čisto ohranila, in ti jo bom obranila do smerti. Kakor resnično si ti tisti, kterega so po Božjih sodbah te nadloge zadele; tako resnično sem jaz tista, ktera jih je vse delila! Spoznaj me tedaj svojo zvesto ljubeznjivo ženo, ki si ž njo, akoravno le malo let, vendar le srečno živel, in si jo perserčno ljubil. Tega nikoli ne verjamem, da bi ti, ki te je Bog visokeje kakor kedaj povzdvignil, in te s častjo in slavo poveličal, zde mene zaničeval in zavergel, ki me je do stanu uboge sužinje ponižal! Ne, ne, tega ti ne moreš, preljubi, predobri Evstahi! Oh, moje serce je bilo vedno per tebi, tudi ko sva bila ločena! Ne morem izreči veselja, da po dolgi ločitvi spet vidim tvoje obličje! In gotovo je doba, ko nama je Bog dal po hudih skušnjah se spet sniti, tudi tebi doba perserčnega veselja!« 
Evstahi je svojo ženo, ko je govorila, skerbno pregledoval. Bledo sicer je bilo v tem pretresu njeno obličje, in sužinje obleka jo je zelo pačila; vendar se mu je čedalje bolj znana dozdevala, in njena navadna perjetna beseda mu seže v serce. Spozna jo. Prečudni občutljeji ga obidejo, ko je ljubo Teopisto, ktero je že skoraj šestnajst let mertvo mislil, zde živo videl pred seboj. Čudi se, se veseli, misli, ves je skorej iz sebe. 
»Teopista,« zavpije, »res, ti si — ti, moja draga, moja preljuba žena, ki te nisem nikakor pozabil! Oh, v kakošni revi te najdem! Pa — Bog, on vsegamogočni, bodi zahvaljen in češen, da mi te je spet dal! Vsa čast in slava, za katero mi jih je tolikanj novošljivih, ni nič, ni celo nič proti veselju se te spet okleniti s svojima rokama.« 
Oklenil se jej je, in ji močil lica z gorkimi solzami. Tudi ona je od veselja solze točila. Vse svoje nekdanje terplenje sta pozabila; srečna se štejeta, povzdigujeta proti nebu oči in roke, in hvalita nebeškega Očeta. 
Štirnajsta razstava. 
Sina spoznata svoje starše. 
Evstahi je bil neizrečeno vesel, da je svojo preljubo ženo našel. Toda kmalu mu je misel v svoja sina to veselje ogrenila. Teopista ga bo zde, je mislil, po njunih sinovih vprašala, in on ji ne bo mogel perkriti, da so mu ji zveri odvzele; in ta misel mu je bila ko težka skala na sercu. »Oh, dobra mati,« je rekel sam per sebi, »kako kmali se bo tvoje veselje spet v žalost spreobernilo, ko zveš, da so zveri najna sinova, raztrgale!« Ko je to premišljeval, reče Teopista: »Zde pa, ljubi moj, deliva še s svojima ljubima sinoma to veselje! O, kako ji želi moje materino serce po tolikanj dolgi ločitvi spet objeti!« Evstahi zdihne iz globočine, in reče: »Ponižno v prahu, ljuba Teopista, moliva nezvedne, pa vselej modre in dobrotljive sodbe Božje! Najnih sinov ni več, zveri so jih raztergale!« 
Ali Teopista reče vsa vesela: »Ne, ne, ljubi Evstahi, se motiš! Tvoja sina še živita! Bog ju je otel iz žrela divjih zveri! Per tej priči ju hočem živa pred te postaviti! Na tvoji strani sta bila v vojski, in sta se junaško bojevala! Brez njune serčnosti, brez njune ljubezni do tebe bi ti morebiti ne bil zmagal, in mi bi bili morebiti v sovražnikovih rokah!« »Teopista,« reče Evstahi, »kaj ti še v misel ne pride! Menda vendar nisi prerokinja!« Ona pa je tekla v vežo, in reče mladima vojšakoma: »Balita, vojvoda bi vaji rad!« Pelje ju predenj, prime enega za desnico, enega za levico, ter pravi z velikim veseljem: »Glej, ta le mlada viteza sta tvoja sina! Ta-le z začernelimi lasmi je tvoj Agapit, kterega ti je bil lev, in ta tukej le z rumenimi lasmi je tvoj Teopist, kterega ti je bil volk vzel. Pa kaj jim morejo tudi dereče zveri, kterim je Bog varuh? Bog ju je otel, Bog ju je spet pred te perpeljal, pod njegovo roko sta se na tvoji strani bojevala. Nista drug druzega, ne tebe poznala; vendar sta tebi z močjo pomagala bojevati slavito zmago. Ravnokar sta se pred mojimi očmi brata spoznala; spoznaj ju zde še ti, srečni oče, ki si ju, da si ju nisi poznal, zmed tisučev druzih počastil, svoja hrabra sinova!« Evstahi se zagrozi, in reče: »Kaj, da ta junaka, ki sem danes lorbarjev venec med nju podelil, bi bila moja sina? Tista dečka, ki sem ju z grozo zagledal v žrelu divjih zveri, kaj da bi bila od smerti vstala! O predobrotljivi, usmiljeni Bog, to veselje bi mi bilo preveliko! Še ne morem tega verjeti!« 
Teopista pa reče: »Verjemi mi, dobri oče, da sta tvoja sina! Jaz se v tem nikakor ne motim, sem do terdnega prepričana. Pa čemu bi več govorila? Le dobro ju poglej! Glej ga, svojega Agapita, njegove oči, njegovo čelo, njegove usta, in sam povej, ali ni tebi enak, ali ni ves tvoj? Glej ti le svojega Teopista, njegove višnjeve oči, njegove rumene lase, ali ni ves svoji materi podoben, ko je bila še v cvetji svoje mladosti? Nikar tedaj več ne pomišljuj; tvoja sina sta, objemi ju!« 
Razveseljeni oče več ne pomišljuje; objame zde Agapita, zde Teopista, in debele solze teko po njegovih licih. Vživa veselje dobrih staršev, kedar vidijo, da se njih otroci dobro vedejo. Pa tudi sinova prešine veselje, ko v častitem vojvodu, v svojem poglavarju, ki ga je vse spoštovalo in ljubilo, najdeta ljubeznjivega očeta, kterega serce se v solzah topi. 
Teopista, blaga žena in mati, je na strani stala, in se veselila, ko je videla očeta in sinova se objemati. Ne more se jih nagledati. Veselja solze ji igrajo po bledih licah, presrečno se šteje. 
Sinova pa nista mislila, da njuna ljuba mati, po kteri sta kedaj dečka tolikanj milo jokala, in vedno zdihovala, tako blizo per njih. To jima že celo ni peršlo v misel, da je bleda sužinja z objokanimi očmi, ktero sta iz usmiljenja pred vojvoda perpeljala, njuna mati. V svojem pričujočem veselju sta to sužinjo popolnoma pozabila, in jo v nemar pustila, kakor da bi jo ne bilo. 
Ali blagemu očetu se je to grozno čudno zazdelo; menil je namreč, da se je mati svojima sinoma, preden ju je predenj perpeljala, dala spoznati. Toraj je z vidno žalostjo in resnobo rekel: »I kaj imata, preljuba sina! le za očeta solze in ljubezen? Ali ne bota še druge sladke dolžnosti spolnila? I kako, da svoje matere še ne imenujeta? Ali več ne gori zanjo vajno serce, in ali bomo njo ločili od svojega veselja? — Me pogledujeta z zavzetjem in osupnjena! I saj se bota menda še vendar spomnila svoje matere, kako vaju je vajne otročje leta perserčno ljubila! Teopist, ali več ne veš, kako te je takrat, ko si bil o našem begu na poti opešal, v naročji nosila? In ti, Agapit, ali si tudi ti pozabil, kako sta na barki oba zbolela, in kako vama je takrat Ijubeznjivo stregla, cele noči per vama prečula? Vsaj naše žalovanje in tarnanje, ko nam jo je tisti zamorec iz rok iztergal, morata še pomniti! — Oh, godilo se ji je od tistega časa grozno hudo! Prodali so jo v sužnost, v kteri še zde koperni! Res, revna je zde in zaničevana! Pa se je bota zato mar sramovala? Oh, po tem bi mi bilo ljubše, ko bi vaju z nobenim očesom več ne bil videl!« 
»Ljubi oče!« reče na to Agapit, in prime za svoj meč, »le povejte nama, kje da je hudobnež, tisti gerdi zamorec, ki je najni materi toliko žalega storil? Ta-le meč bom v njegovi kervi okervavil! Vso njegovo derhal bom v kosce razsekal, da mater otmem!« 
Teopist pravi: »Ljubi oče! ko veste, da so mati v sužnosti, zakaj jih pa nista že zdavnej rešili? O, le naglo nama povejte, kje da jih hočeva iskati! Vsega do zadnje kaplje svoje kervi se hočem vanati, da le mater iz sužnosti rešim!« 
Evstahi reče: »Kaj da je še ne poznata? Je li to mogoče? Pa — dali je ne poznata, sta jo že videla. Le poglejta, ta le je! No, ker je vaji moja sina predme postavila, postavim jaz zde vajno mater pred vaji.« 
Sinoma se milo stori, ko svojo mater sužinjo zagledata. Kakor je pred dorastlo njuno veselje, ker sta ravno v slovečem vojvodu, ki sta ga častila memo vseh druzih ljudi, svojega očeta spoznala, tako ju zde per vsem veselji, da sta svojo mater spet našla, njen ubožni in revni stan v serce zaboli. Veselje in žalost ju sprehaja, in ne moreta uderžati milih solz. Mati pa stoji vesela ko v raji pred njima. Nekaj milega in ljubeznjivega se sveti v njenem obličju in v njenih solznih očeh. In sinoma je, kakor da bi videla angela z nebes. »Mati, preljuba mati!« zavpijeta z enim glasom, in planeta, in se je okleneta okoli vratu, in ne z besedo, ampak le s solzami in pobožnimi pogledi proti nebesom dajeta svoje veselje na znanje. Oče pa reče v nezmeri svojega veselja »Na vse gerlo bi zavpil, da bi ves svet silšal: O vi vsi, ki se Boga bojite, pridite, poglejte in zaslišite, kakošne velike reči je storil nad menoj, mojo ženo in mojimi otroci!« 
Petnajsta razstava. 
Mladi kmet. 
Nekaj časa po tem reče Evstahi: »Moji občutljeji me zmagujejo! Tudi veselje slabi človeka, dostikrat še bolj ko žalost. Slabost mi perhaja. Stopimo malo iz hiše na hladni zrak!« Odpre duri, in gre s svojo ženo in s svojima sinoma na mostovž, s kterega se je lepo videlo po mestnih verteh in po rodovitni planjavi. Molče stoje nekoliko časa ob kraju per marmorjevih stebricih. Bil je prav lep tisti večer. Hladna sapa je pihljala skozi bližnje jagnjede. Solnce je od perjaznega nebesa, od bližnjih vasi in od daljnih gora in gozdov ravno slovo jemalo. Evstahi pokaže na rudeče solnčne žarke, ter reče: »O, kako velik je Bog v svojih delih! Pa kakor je velik in častitljiv v svojih stvarjenih rečeh, tako je tudi do človeka perjazen in dobrotljiv. On, ki nam je po tem razbeljenem dnevu tak hladen in perjeten večer dal, nam je tudi po britkosti spet veselje podelil. Hvalite toraj Gospoda, ker je brez konca ljubeznjiv in dobrotljiv.« Zde sede Evstahi s svojo ženo na mramorjevo klop na mostovžu, in sina persedeta k staršem, vsak na eno stran. Potem reče Evstahi: »Zde vem, ljuba Teopista! da so tebe mornarji, ki so mi rekli, da si mertva, v sužnjost prodali; tudi vem, da sta vidva, ljuba sina! iz žrela divjih zveri oteta. Ali kako se je to zgodilo, in kako je bilo kaj z vami toliko let, kar se nismo videli, tega še celo nič ne vem. Povejta mi to po večem; vem, da bom tudi v tem mogel Boga hvaliti in častiti.« 
Teopista pravi: »Nar prej, ljuba sina! povejta vidva meni in svojem očetu, kakošna je z vama, kar sem bila jaz od tistega neusmiljenega zamorca vama, in kar sta bila vidva od leva in volka svojemu očetu vzeta. Iz serca rada bi slišala, kako se je kaj mojima sinoma godilo.« 
Na to začne Agapit od sebe perpovedovati. »Kako da me je lev,« pravi, »tam ob tisti reki zgrabil, in je z menoj v gozd zbežal, to so oče še videli, in mati poprej to le iz mojih ust slišali. Kako mi je bilo per sercu, ko me je lev v žrelu imel, tega več ne vem, in menda tudi takrat nisem vedel. Ko sem se spet popolnoma zavedel, zagledam več sveč goreti. V kmečki bajti na postelji sem ležal, in več možakov, žensk in otrok, kolikor jih je moglo v bajto, je stalo okrog mene. V serce sem se jim smilil, in Boga so hvalili, da me je iz tolike nevarnosti rešil. Po moji obleki so sklepali, da moram iz daljne dežele in imenitnega rodu biti. Toraj so me radovedni izpraševali, kako da sem zašel v ta gosti in pusti gozd, ki je poln ljutih zveri. Dolgo jim nisem mogel odgovoriti, kakor bi bili radi. Vsi so milovali mojega očeta in mojega bratca, in možje so sklenili, da ju pojdejo iskat. Toda noč je že pertisnila, in v gosto porašenem gozdu bi se ne vedeli kam djati. Kakor hitro pa se je dan napočil, so se napravili na pot. Pridejo do tiste reke, in še jajčne lupine najdejo na bregu pod drevesom, kjer smo zadnjič obedovali; od očeta pa in od mojega bratca ne najdejo nikjer nobenega sledu. Žalostni se vernejo in pravijo: Pred ko ne, so zveri moža in unega otroka raztergale, ker se nista imela s čem ubraniti. Ko bi se bili ondi dolgo mudili, bi bili morebiti še kake njune kosti našli. Tam ob tisti reki je namreč grozno nevarno, žejna zverina daleč iz pušave hodi tje na vodo.« 
»Kako pa sem bil iz levovega žrela srečno otet, so mi možje večkrat perpovedovali, in tudi, kar sem jim jaz takrat zamogel povedati, so mi potlej pravili. To se je tako-le zgodilo: Možje so v gojzdu derva sekali, in so se ravno proti domu obernili, kar jo lev, z menoj otrokom, v žrelu, ves plašen in spehan iz za-skale perdervi. V hipu planejo serčni možje z namerjenimi sekirami nad leva, in eden njih ga s sekiro vseka. Per tej priči me lev izpusti, se požene v moža, in ga hoče v svoji zlobi raztergati. Toda uni možje pomagajo svojemu tovaršu. Vsak s svojo sekiro mahne po levu; scurkoma mu kri iz ran lije, in zbeži s strašnim rjuvenjem.« 
»Po tem me možje od tal vzdignejo. Zavedel se nisem sicer nič, pa bil sem še nepoškodovan. Niso mogli se prečuditi, da me lev ni umoril, in pa še celo ranil ne. Nekteri so menili, da to je od tod, ker lev, ko so ga moj oče podili, ni imel časa, da bi me bil pohrustal, temuč je naglo po gozdu tekel, in ravno še v pravi dobi njim peršel v roke. Nekteri so pa terdili, da me je lev, kakor druge ropne zveri, živega hotel svojim mladim pernesti, in se je toraj skerbno varoval, da me ni ranil. To pa so vsi rekli, da me je Bog ohranil, in da ga zato vse svoje dni ne morem dovolj zahvaliti.« 
»Po tem vstane med njimi prepir, kteri izmed njih da bi imel veselje me na svoj dom rejenca vzeti. Pa tisti, ki je pervi leva s sekiro mahnil, si tega veselja ne da odvzeti. perjazno me vzame v naročje, nese na svoj dom in položi v posteljo, kjer sem se počasi spet popolnoma zavedel, kakor sem povedal koj v začetku.« 
»Serčni dervarji so bili kmetje iz majhne vasi, unkraj gošatih gora, ki jo od morjal očijo, v globoki dolini. Vsi prebivalci v ti vasi so bili kristjani. Že pred več leti, ob preganjanji, ktero do te oddaljene doline nobenkrat ni seglo, so bili keršanski duhovni vanjo perbežali, in so prebivalcem oznanovali sveti evangeli. Dobri ljudje so ga z veseljem sprejeli, in pobožna keršanska občina je nastala iz njih. Vsim je v skerbi živeti ko dobri otroci edinega Očeta v nebesih, vsi se ljubijo med seboj ko bratje in sestre. Le mir in edinost je med njimi. Nikoli se ne razprejo zavoljo časnega blaga; drugi drugemu si z voljo podelujejo, kar imajo. Vsi so pridni, in se trudijo toliko perdelati, da morajo tudi starim slabotnim ljudem pomagati. Keršanska ljubezen, ona, lepo znamenje resničnih kristjanov, ne da bi terpinom njih terpljenje le polaj ševala, jim ga še celo oslajšuje.« 
»Tudi za otročji uk je bila tam vsa skerb. Keršanski duhoven, pobožen starček, ki si je tisto dolino v svoje prebivališe izvolil, in je mislil tam med tistimi dobrimi ljudmi svoje življenje skleniti, si je veliko perzadjal njih otroke poglavitnih resnic naše svete vere naučiti. On je tudi metle učil, in ker je bil skušen mož, in je vedel, da jaz ne bom vedno v tisti dolini ostal, me je učil tudi še druzih umetnosti, ki so človeku koristne. Iz vsega serca je želel, da bi bil jaz dober kristjan in kedaj koristen mož na svetu, da bi bil časno in večno srečen.« 
»Tudi sem mogel, ko sem odrastel, zjutraj pred zorom ali na njivo ali v travnik iti, in še tako težke kmečke dela opravljati. Bolj in bolj so mi šle spod rok, in v njih sem se dobro uterdil, sem moč in krepkost perdobil. Tudi nisim pogrešal perložnosti poskusiti svoje serčnosti in kreposti, in se uriti. Divje zveri z gora, kterim je bila naša dolina, tako rekoč, odvzeta, so nas vedno nadlegovale, in posebne moči in urnosti je bilo treba jim čede na paši in vole v plugi ubraniti. Tako sem z zdravo dušo in zdravim telesom do verna dorastel. Marsikomu, vem da bi se tista vas revna in dolgočasna zdela; jaz pa sem v nji svoje mlade leta tako zadovoljno in srečno preživel, da nikoli noben mladeneč v kraljevem poslopju ne tako.« 
»Nikoli tudi bi ne bil verjel , da bom ta perjetni kraj kedaj zapustil. Kar pride od cesarja ukaz, iz te male vasi mladenča v vojašino postaviti. Ker je bilo namreč cesarstvo v nevarnosti, in je hudo šlo za vojake, so jih tudi v daljnih okrajnah cesarstva v vojake jemali. Ljudje v vasi so bili vsi prepadeni; zakaj vojskovati se in kri prelivati je bilo tem mirnim ljudem strašna misel. Pa zde ni bilo druzega storiti. Rimski vojak je že čakal novinca v vasi. Iz vseh hiš bi mogli vadljati, koga da bo zadelo. Očeti, matere in sestre so se tresli za sinove in brate. Tedaj se obudi v meni prečudna serčnost; želje iti v vojsko za svojo očetnjavo se vnamejo v mojem sercu. Saj so bili, sem sam per sebi rekel, tudi moj oče vojak in so bili vendar tudi dober mož in pravi kristjan, kakor stotnik v Kaparnavem ali kakor stotnik Kornelij, in veselilo me je, da morem dobrim ljudem, ki so me zverini odvzeli, in mi tolikanj dobrega storili, tudi kaj postreči. Toraj sem stopil pred vojaka, in mu rekel: »Ni treba vadljati, jaz greni sam rad s teboj.« Vojak me pogledal, me na ramo potiplja, in vesel reče: »To je moško! Všeč mi je tvoja serčnost in velikost in vsa tvoja postava. Perpravi se le na pot, da pojdeš z menoj.« Per odhodu sem še blagoslov prejel od pobožnega mašnika, in vsa vas je točila solze, in mi srečo vošila.« 
»Kako da so ti perprosti kmetje, med kterimi sem doslej živel, dobri ljudje, in kako srečni bi bili lahko vsi ljudje, ko bi bili pravi kristjani, sem še le spoznal, ko sem iz tiste srečne doline med svet peršel. O, kakošen razloček je med njimi in širokim svetom! Tam v tistih mirnih bajticah ni slišati od pregreh, ki so med svetom vsakdanje. Tiste dobre duše ne vedo, kaj je laž ali goljufija in krivica. Na durih jim ni treba pahov in ključavnic, nikomur se ni bati tatvine. Tam ga nisem videl pijanca, ne slišal kletve, ali rotenja ali le nar manje nespodobne besede. Mladenči so pametni, spoštujejo stare ljudi, so čisti in pohlevni; deklice so vse nedolžne, krotke in ponižne. Tam nič ne vedo, kako hudoben je svet zunaj njih. Tudi jaz nisem tega vedel, in ko sem peršel potlej med druge ljudi, mi je bil greh kaj ostuden. On, sem djal, oskrunja in spači človeško natoro; on je gerda bolezen, ktera telo oslabi, zdela, in zgodaj pod zemljo spravi, in dušo v brezen večne smerti pogrezne.« 
»Posebno pa sem na poti tukej sem velikokrat z žalostjo videl, kako je malo skerbi za otročji poduk. Sem peršel v marsiktero hišo, in ondi videl, kako starši in posli otroke pohujšujejo in pačijo. Se smejajo slabim nagnjenjem in strastim, ki se v otrocih obudujejo, in jih neumno izgovarjajo; vsa hiša se mora vdati njih termi, in jim pokorna biti; jih jemljo na pojedine in ples, kjer se veliko hudega vidi in sliši. Moji ljubi starši, vem, bi bili z menoj in mojim bratom vse drugače ravnali. Pa ko sem videl tiste spridene otroke, sem mislil: Ali bi ne bilo veliko bolje, da bi tacega nesrečnega otroka lev ali volk tako nepokvarjenega ko mene unesel med dobre ljudi, kjer bi bil bolje zrejen, in bi se v zdravje duše in telesa pervadil molitve in dela?« 
»Kako se mi je dalje godilo, je očetu in bratu znano; nekaj vendar moram povedati, česar mati še ne vedo. Kmali ko sem peršel v vojašino, in sem se z veliko drugimi novinci v orožji uril, so me vojvoda med svoje životarje vzeli. Oh, kdo bi si bil takrat mislil, da so to moj oče! Vedel sem sicer, da je vojvodu Placid ime. Pa da je to ime mojega očeta, nisem vedel; to samo sem vedel od svojih otročjih let, da so moja mati mojemu očetu le Evstahi rekli. V vsakdanjih malih bojih, ki so bili še pred velikim bojem, sem bil zmiraj prav srečen, in ko je stotnik naše trume od pšice ustreljen padel, so vojvoda mene stotnika postavili. Moj brat je peršel z drugim kerdelom novincev. Tudi njega so vojvoda za životarja izvolili, toda k drugi trumi poslali, in v kratkem je bil tudi on stotnik. Takrat sva se seznanila, ker sva se večkrat videla; pa kdo bi mislil, da sva si brata! Sva se sicer tudi večkrat pogovarjala, toda le od svojih vojaških opravil. Še le danes, ko so pogovori ravno tako nanesli, da sem jel od svoje mladosti perpovedovati, sem jaz po nevedoma razodel skrivnost, da sva si brata.« 
»Pač modro in čudno je Bog obračal, da smo se spet vsi našli in spoznali! O, kakošno veselje je to, da sva se midva, ki sva že zdavnej znana in perjatla, zde brata spoznala; kakošno veselje, da sva v močnem vojvodu, ki so danes lavorjeve vejice med naju podelili, svojega ljubeznjivega očeta našla; kakošno neizrečeno veselje, da so nama oče še najno ljubo mater pokazali! Po vsi pravici smeva reči! To je dan, ki nama ga je Bog perpravil; veselimo in radujmo se!« 
Šestnajsta razstava. 
Mladi pastir. 
»Z menoj,« reče na to Teopist, »je bila skoraj ravno taka. Ko me je volk vzel in nesel, to so oče še videli. Dva jaka pastirja sta me volku iz žrela rešila. Iskala sta ovna po goši, ki se je bil zmed drobnice zgubil; kar zaslišita otroka jokati. Postojita in pazita, od kod je jok, kar ugledata volka, ki je plašen po tolovajevo z menoj bežal. Imela sta kocastega psa per sebi, kteri se volka ni bal. Tega pošujeta, in pes skoči serd na volka, in ga popade za vrat. Tedaj me je volk spustil iz žrela, da bi sam svojo kožo branil. Toda pastirja perletita s sulicami, in ga prebodeta, da na mestu obleži. Potlej se ozreta po meni. Volk me je le za obleko deržal, in nisem bil nič poškodovan, ne okervaven, ne ranjen. To videti sta bila zelo vesela, in sta Boga hvalila.« 
»In eden pastirjev me je vzel, in nesel na svoj dom. Doma, ko me je bil strah minul, in sem spet mogel spregovoriti, me je izpraševal, kako sem v tisti gozd zašel. Povedal sem, kako se nam je godilo, kako je mojega brata lev, mene volk očetu vzel, in kako so oče tam ob reki sami ostali. Ko bi ne bilo že zamujeno, reče pastir, bi šel očeta iskat; pa oh, gotovo je že tudi tvojega očeta kakor tvojega brata kak lev ali volk požerl! Tisti kraj ob reki je, tako rekoč, shajališe divjih zveri, in ako nima kdo druzega orožja kakor kakošen tlesk ali kol, se jim ni v stani ubraniti.« 
»Pastir, ki me je bil na svoj dom vzel, in mi je več ko stokrat povedal, kako sem bil otet, je bil kristjan, prav pobožen in pravičen mož; njegova žena je bila ravno tako pobožna in dobra duša. Obema sem se smilil, in ko sem jima povedal, da mi je Teopist ime, po našem jeziku Bogoverni ali Bogozvesti, sta se zelo razveselila, ker sta iz tega spoznala, da sem keršanskih staršev. Sklenila sta me rediti s svojim malim sinom, ki je bil mojih let, in sta me rada imela ko svojega lastnega otroka.« 
»Po gorah semtertje je prebivalo več pastirjev, ki so bili vsi kristjani. Tudi semkaj je bilo prišlo ob preganjanji nekaj keršanskih duhovnov, in eden njih je bil tukej ostal, da bi to keršansko občino vladal. Veliko ljubezen je imel do nas otrok, veselo nas je učil keršanskih resnic in tudi še druzih koristnih reči. Tedaj sem zelo tako ko moj brat Agapit dorašal, in ne bom tega nadalje perpovedoval.« 
»Pastir, kteri me je s svojim sinom kojil, je imel obilno drobnice. Ko sva dečka veči perhajala, sva mu mogla pomagati drobnico pasti; ko sva pa odrastla, in sva bila že toliko močna in urna, da sva jo mogla zverini braniti, je zavoljo starosti marsikdaj doma ostal, in je vso skerb za živino nama mladenčema izročil. Enega dne tedaj sva drobnico daleč v gorje zagnala. Na večer narediva ogenj, nekaj da bi si večerjo napravila, nekaj pa da bi si zveri, ki se ognja boje, od drobnice odvernila. Per ognju sede kremljava perjazno, bilo je že zelo o mraku, kar najin veliki pes, ki je pred nama ležal, po koncu skoči, in začne hudo lajati. Bil je še ravno tisti pes, ki je bil nekdaj volka tako močno zgrabil. Precej star je že bil; pa zavoljo svoje zvestobe je imel še živež per hiši. Tudi drugi psi se oglase; in lajanje se razlega vse prek. Kak volk se bliža, sva menila, in vstaneva, in seževa vsak po svojo sulico; pa — le kdo bi si bil to mislil! — oborožen vojak jo maha proti nama. Vse kaj posebnega je bilo to v teh samotnih gorah. Z vojakom gre moj rednik, in je ves prepaden in žalosten. Mladenča si nisva mogla umeti, kaj da bi bilo; pa sva kmalu zvedela.« 
»Tudi naša soseska je mogla vojaka postaviti. Tisti popoldan že je bil vojak vse mladenče, kar jih je moglo meč sukati, z njih očeti zbral pod veliko lipo, kjer se soseska shaja, in je bil ukazal vadljati, kterega bo zadelo. Ker se je vojaku mudilo, in ni sterpel, da bi bil stari pastir svojega sinu poklical, je oče mogel zanj vadljati. In ravno njega je zadelo, in vojak je zde peršel, da bi ga koj seboj vzel.« 
»Ko je dobri mladeneč to slišal, obledi ko merlič in staremu očetu stoje solze v očeh. Ali jaz rečem vojaku: Pustite tega, mene vzemite! Jaz pa sem rad vojak! Ko sem videl vašo čelado in sulico blisketati se per najnem ognju, se mi je serce srnejalo. Moj oče so bili tudi vojak, in so tudi imeli čelado in sulico doma. Res, jaz naj grem za svojega perjatla z vami! To je bilo vojaku všeč. Posmeja se mi, in reče: Aha, kakoršni stari, taki mladi! Si jak mladeneč! Pojdi le z menoj! Te imam raji ko unega zelenca, kteri se trese ko šiba.« 
»Mojemu redniku in njegovemu sinu se uderejo solze po obrazu, toliko sta vesela. Ah, je djal stari pastir, to bi bila pa vendar prevelika ljubezen, da bi za druzega šel v vojno! Jaz pa sem rekel: To ni nič več, kakor kar sem dolžan. Še le veči hvalo sem vam dolžan za to, kar ste nad menoj storili. Kaj mi niste življenja oteli, in me zredili? Če v vojni tudi umerjem, in za vašega sinu, ki mi je drugi brat, življenje dam; bodi to moja hvala za ljubezen, ktero ste mi storili. In pa saj se spodobi, da krisjani iz ljubezni drugi za druzega življenje dajo kakor je Kristus svoje življenje dal za nas vse.« 
»Stari mož mi je rekel jokaje: Če je taka, moj sin, pa pojdi! Bog ti je dal toliko serce. Bog daj, da bi bil tudi junak kakor David, ki ga je Bog od drobnice v vojsko poklical, in da bi tudi per vojski dober in pobožen ostal kakor David! Morebiti da je tvoja sreča, da pastirsko palico s sulico premeniš; meni se celo vse tako zdi, da ti bo to srečo perneslo, da ti bo Bog tvoje lepo djanje povernil. On bodi tvoj šit, in naj te reši iz vseh nevarnosti, v ktere boš peršel. Mi je dal še svoj blagoslov, in šel sem z vojakom.« 
»Dobri pastir je imel pač prav, njegove besede so se spolnile. Da sem šel za svojega perjatla v vojsko, to je bila moja nar veči sreča; kakor je bila tudi sreča mojega brata, da je šel za druzega v vojsko. Bog je naji mlada vojaka semkaj napeljal, kjer sva se brata spoznala, in sva našla še očeta, in mater. Obilno nama je najno ljubezen povernil. Njemu bodi vsa čast in hvala!« 
Sedemnajsta razstava. 
Sužinja. 
Teopista mati se je s solznimi očmi proti nebesom ozerla, in reče: »O pač res, usmiljenemu Bogu bodi čast in hvala; da je vaju, preljuba moja sina, tako prečudno otel, in doslej tako dobrotljivo za vaju skerbel! Pa poslušajte zde še, kako je nebeški Oče tudi mene otel, in zame dobrotljivo skerbel, kako je tudi nad menoj svojo neskončno ljubezen pokazal.« 
»Še pomnim v živo,« je zde začela, »kako je tisti nečloveški zamorec tebe, ljubi Evstahi, moja draga sina iz barke na samotno pustoto porinil, in mene s silo iz tvojih rok iztergal, in na barki perderžal. Ko sem se bila iz omedlevice zbudila, in sem se spet zavedila; se je nezdušni zamorec, kteremu so bili denarji bog, in zlasti njegove nebesa, pred me na kolena vergel, in me je prosil odpušenja, ako je s teboj in mojima sinoma preterdo ravnal, in je djal, da je to le iz ljubezni do mene storil.« 
»Kako ti more,« je rekel, »tisti mož še per sercu biti! On je cel berač, jaz pa sem bogat. Imam dovolj zlata in srebra, biserov in dragih kamnov; izberi si zase, kar koli hočeš, in ti bom dal. V škerlat te bom oblačil, in ti dal jesti in piti, kar boš koli hotla. Deset černih suženj ti bo streglo, ti pa boš kraljevala čez moje serce. Ali si moreš kaj bolj častitljivega misliti? Podaj mi tedaj svojo roko, in pervoli. Zavernila, se ve, sem ga z gerdo, in mu pokazala, da studim njegovo ponudbo. Pa dva dni še mi je veliko perzadeval, mi je zde obetal, zde pretil, da bi se vdala v njegovo voljo. Saj te vzamem, je rekel; glej, kolika sreča se ti ponuja! Ne vem, kako moreš tako neumna biti, da se je braniš.« 
»Tretji dan zjutraj je spet pred me stopil, in me je perjazno vprašal, kako da mi je, in ali sem se že premislila. Pa v mojih solznih očeh in v vsem mojem obrazu je bral, da mi je še zmiraj zoperna njegova ponudba; tedaj je rekel serdit: Zde sem pa že sit tvojega vednega jokanja in odrekovanja; tudi ni treba, da bi se ti perlizoval, ali te le s praznim pretenjem strašil. Do večera ti dam še odlog, premisliti, in pred tudi mojega obličja ne boš videla. Ko bo pa solnce v zatonu, se nadjam dobrega odgovora. Hudo me je pogledal v svoji togoti, in je šel s strašnim pretenjem v svojo stanico, ki jo je na barki posebej imel, in je vrata za seboj zalopnil, da se je vse streslo.« 
»Sem bila vesela, in sem imela vsaj ta dan mir pred njim. Sedla sem v kot barke, se zavila v svojo pečo, in britko sem jokala, ter k Bogu molila, da naj bi mi odvernil silno nevarnost. V tem je dan prešel. Solnce se je nagnilo, njegovi zadnji žarki so že v morje utonili; pa gerdega trinoga ni bilo. Videla sem mornarje vse nepokojne in oparjene semtertje hoditi, in šepetajo in zmajujejo z ramami in glavami. Nisem vedela, kaj bi to pomenilo, vendar se mi je nekoliko upanja v serce zasvetilo. Kar zaslišim, da je lastnika barke huda vročina perjela, in da mu je hudo. In res solnca ni več videl vzhajati, še tisti večer je umerl. Ta nagla smert, sem si mislila, je očitna kazen njegovih hudobij, in sem Boga hvalila, da me je otel.« 
»Mornarji so bili zgube svojega gospodarja zelo žalostni, in name jezni. Jaz, so vpili, sem kriva njegove bolezni in smerti. Se strenejo, imajo svet, in me sklenejo prodati v sužnost. Tako, so djali, se bomo nar bolje zmaševali zavoljo smerti svojega gospodarja; s skupljenimi denarji pa si bomo svojo žalost nekoliko pregnali. Pa niso si upali me peljati v permorsko mesto, kamor je bil njih rajnki gospodar namenjen, in od koder so bili oni in njih gospodar; zavili so jo v drugo permorsko mesto, kjer se jim ni bilo treba bati nobenega izpraševanja, od kod da imajo pravico me v sužnjost prodati.« 
»Prišli smo v to mesto, in mornarji me koj na terg postavijo na prodaj. Cena je bila precej velika. Nekdo, ki je s sužnji kupčeval, me je vprašal, kaj pa znam vse delati da bi videl, ali sem toliko vredna ali ne. V svoji mladosti sem se bila vsih ženskih del naučila, ki so bile blagorodni Rimljanki potrebne. Vse sem mu povedala, kar sem menila, da si bom s tem svoj težki stan kaj polajšala. Kupcu je bilo, kakor sem potlej zvedela, od bogate hiše naročeno, da naj skusi sužinjo dobiti, ktera bi bila teh del dobro vajena. Toraj je rekel: Če je vse res, kakor govoriš, si vredna tega denarja, ako mi pa lažeš, ti bom kar vrat zavil. Ali še ostaneš per svoji besedi? Poterdila sem mu. Tedaj je lakomnim mornarjem denarje na desko naštel, ktere so veselo pobrali, in se vernili na barko.« 
»Kupec me je peljal v majhen hram, je ravnal še precej spoštljivo z menoj, in me ni pustil v ničemer pomanjkanja terpeti. Bil je vesel, da je tako dobro kupčijo storil. Čez nekaj dni je šla tropa težko obloženih vebljudov od ondod; tudi jaz sem bila, kakor drugo blago, na vebljoda posajena, in v to mesto pernesena. Ko so vebljodi obstali pred hišo, kamor je bila vsa klada namenjena, pride berž gospodar, prebere kupčevo pismo, zmaja z glavo, in se namerdne, ker se sem mu predraga zdela. In res je kupec, kakor sem potlej slišala, zame trikrat veči ceno postavil, kakor je bil on zame dal. Vendar pokliče gospodar svojih slugov enega, in reče: Pelji to sužinjo do gospe, in reci, da, naj jo poskusi . Ako res zna, kar mi je pisano, bi se dalo še vendar kaj obresti dobiti per tej kupčiji; če pa ne, bom to dragino koj z vebljodi nazaj poslal.« 
»Na to se je nevoljen spred mene obernil, in je šel drugo blago pregledavat. Sluga pa me je peljal v berhko stanico. Gospa je sedela na lepo oblečenem stolu, in pred njo na mizi je bilo vse polno dragih biserov, zmed kterih je nar lepše in nar debelše na zlate niti nabirala. Bila je perljudna in krotka videti; per vsem lisku okrog nje je bila po domače oblečena, vsa ponižna in pohlevna. Ko me je ugledala, se je zelo začudila, me je pregledovala z milim očesom, in perjazno opraševala. Koj po pervih besedah sem dobila nekako zaupanje do nje, in sem brez pomišljevanja odgovorila na njene vprašanja, in vse odkritoserčno povedala. Pa preden sem izgovorila, je vstala, z razpetima rokama k meni planila, me objela, kuševala in ljubo sestro imenovala. S pervega sem se grozno ustrašila, kmali pa se je ta strah v veselje spremenil. Bila je kristjanka, toda zoper voljo svojega moža, in ko je iz mojega govorjenja spoznala, da sem tudi jaz kristjanka, me je sestro imenovala. O, že dolgo, je rekla, sem k Gospodu molila, da naj mi pošlje keršansko perjatlico, ki jo potrebujem v svojem stanu! Zde tedaj je uslišal mojo molitev, bodi mu čast in hvala!« 
»Rekla mi je usesti se zraven nje na stol, in me je prosila, da naj ji bolj natanko povem, kako se je z menoj godilo. Vse sem povedala, in pazno in s solzami v očeh je povest poslušala. Neizrečeno jo je veselilo slišati, kako prečudno je Bog tebe, ljubi Evstahi! in pa mene h keršanski veri poklical. Mojim ljubim staršem in meni, je rekla, je bil sveti evangelij že pred več leti oznanovan, in oče, mati in jaz smo bili vsi en dan keršeni. Ker so moji stairši s škerlatom kupčevali, so mi dali ime, Lidija, v spomin tiste Lidije, ki jo je sveti Pave k keršanski veri perpravil, in je bila tudi škerlatarica. Bilo je takrat že skoraj eno leto, kar sem se bila omožila, in kar so bili moji starši meni in mojemu možu to le hišo z nekaj blagom prepustili. Moj mož pa je bil takrat daleč od doma po kupčiji, ko smo bili keršeni. Ko je domu peršel in zvedel, da smo kristjani, se je zelo ustrašil. Ali ne veste, je rekel, kako strašno kristjane povsod preganjajo? Videl sem po svetu jih neusmiljeno moriti. Tedaj smo tudi mi v nevarnosti priti ob vse svoje premoženje, in pa še celo ob življenje. Vendar nam je pa obetal, da se bo tudi on dal kerstiti, kedar bo to brez nevarnosti mogel storiti.« 
»Kmali po tem so moj oče umerli. Moj mož je dobil zde vse blago v roke, in toraj se je vedno izgovarjal, da ima s kupčijo preveč opraviti, in ne utegne misliti v keršansko vero. Oh, le to mu je bilo v čisli, kako bi si za ta svet zakladov nabral, za nebeški zaklad pa mu ni bilo mar! Ko so jeli tudi tu v tem mestu kristjane preganjati, in grozovitno tezati in moriti, je bil v svojem strahu ves omoten. Le ime Kristus naj sve z materjo izrekle, se je že po vsih udih tresel. Terdo nam je prepovedal hoditi k Božji službi, ki jo imajo kristjani še semtertje skrivaj; še tega ni perpustil, da bi bile kake kristjane v mestu obiskale, ali da bi bili oni k nama hodili. Mojo mater in mene je to, kaj pa da, zelo bolelo; britko sve velikokrat na tihem jokale. Pred tremi mesci je Gospod Bog tudi mojo mater k sebi poklical, in zde sem bila sama, odločena od vseh keršanskih perjatlic, v prebritki žalosti. In tedaj lahko veš, je rekla, — in solze so se ji po licih uderle, — kako sem vesela, da dobim v tebi keršansko sestro! Pred svetom sicer in pred mojim možem moraš ti biti moja sužinja, in jaz tvoja gospa; ko bomo pa same, si bova sestri.« 
»Pokazala mi je svoje otročiče, dve ljubeznjivi deklici in majhnega dečka, in je rekla: Te moje otročiče mi boš pomagala za nebesa zrediti. Oni so mi ljubši ko biseri tam le na mizi, ljubši ko vsi zakladi mojega moža.« 
»Potem je Lidija z menoj govorila od umetnosti, zavoljo kterih me je njen mož kupil. Njeno posebno delo zraven gospodinjstva je bilo škerlat in tančico za prodaj perpravljati; tudi je sužinjam, ki so pisane sukna in platna tkale, ali zlato vanje vdevale, očerte in obrise dajala, in pridno pregledovala, ali vse prav delajo. Šla je po več obrisov, in mi je dala na zbiro, po kterem obrisu hočem delati. Izbrala sem si enega, kteri mi je bil nar bolj všeč, pa je bil tudi nar težji. Škerlat je bil mnogoterno z zlatom opisovati. Oh, bi ne bila nikoli verjela da bom z delom, ktero sem nekdaj le za kratek čas imela, še vsakdanji kruh mogla služiti! Pač je prav, sem si takrat mislila, da se človek v mladosti česa nauči! Ko je čez nekaj časa gospodar peršel gledat, kako kaj delam, je bil z mojim delom in zlasti z mojo urnostjo prav zadovoljen, in me je pohvalil. No, no! je rekel, denar, ki sem ga zate dal, ni zaveržen.« 
»Odslej pa sem mogla od jutra do terde noči neprenehoma delati, in od blišečega škerlata in zlata so me jele oči boleti. Lidija je svojega moža večkrat prosila, da bi mi dal vsak dan vsaj kakošno uro počitka, pa zastonj. Enega dne pa me je vzela seboj na vert. Nekaj zelij je na njem prav slabo rastlo. Rekla sem ji, kako bi ji bilo treba postreči, in kako bi se lahko ves vert olepšal, in to še z dobičkom. Lidija jo to koj svojemu možu povedala, in ga je napravila, da je vert v mojo skerb izročil. Naj bo no, je rekel; čas, ki ga bo v to obernila, vsaj ne bo popolnoma zgubljen, nama bo morebiti še prav zadel. Podstopila sem se verta, stregla sem revnim zeljem, in kmalo so se opomogle, in lepo rastle. Tudi sem marsikaj na vertu prenaredila, in vsim, ki so peršli na vert, je to dopadlo. Kar očem dobro de, je rekel gospodar, in veliko ne velja, je zmiraj nar bolje. Teopista naj ima le še v perhodnje vert v skerbi. Tiste dve uri, ko sem bila po tem vsak dan z Lidijo na vertu, ste bile moj počitek.« 
»Gospodar je kmali spoznal, da sem kristjanka. Pa mi tega ni dal nikakor na znanje; samo da je včasi rekel: Kristjani so nar zvestejši, volnejši in pridniši sužnji; pa za kupca so vendar le nevarna reč. Če jih veržejo med zveri, ali jih sežgejo; kdo mu poverne denar, ki ga je zanje dal? Lidija je pa vendar zmiraj upala, da bo še keršansko vero sprejel. Oh, je večkrat rekla, potlej bi bil najin zakon še le popolnoma srečen, potlej bi bilo v naši hiši ko v nebesih.« 
»Enkrat je Lidija hudo zbolela, vsi v hiši smo mislili, da bo umerla. Tedaj je svojega moža prosila, da naj k njeni postelji pride. Neizrečeno težko ga je to stalo; ko pred posvetni ljudje, se je smerti grozno bal. Vendar je peršel, in ves prestrašen stopi pred njeno posteljo. Videti, da je vedrega obraza in vesela, se je zelo zavzel. Mu ni šlo nikakor v misel, kako da je smerti vesela, in je rekel, da se mu to prav čudno zdi. Ona pa je rekla: Ljubi moj! zato sem smerti vesela, ker sem kristjana. Oh, jaz pa želim, da bi bil tudi ti kristjan! Glej, vse blago, ki ga imava na tem svetu, moram zde zapustiti, in tudi ti ga boš kedaj, morebiti kmali, mogel zapustiti. Pa vem dobro, da me na unem svetu bolji zakladi čakajo; o, da bi le še ti v Kristusa veroval, in se spreobernil! Prosim te, ljubi moj, stori to!« »In še nekaj te prosim, je rekla, in pokazala svoje otročiče, ki so ob njeni postelji jokali in zdihovali. Te najne otročiče sem dozde keršansko vero učila. Ta vera, vem, je nar drajži dar, ki jim ga moram zapustiti. Oh, nikar jim ga ne jemlji! Teopista je kristjanka kakor jaz. Ona je bila druga mati mojim otročičem, in bo tudi v perhodnje. Pusti jih, ko jaz umerjem, v njenih zvestih rokah. Predragi moj, obljubi mi to, in bom veselo umerla! Njeno vedro obličje, njen mir in pokoj, njena ljubeznjiva skerb za otroke moža zelo ganejo. Obljubil je njeno zadnjo prošnjo spolniti, in v joku je šel od nje. Lidija je potlej ozdravela. Pa njenih besed mož ni pozabil. Zde je keršanstvo raji terpel; večkrat je zvesto poslušal, ko sve z Lidijo o keršanskih resnicah govorile. In ko je preganjanje kristjanov po cesarjevem povelju nehalo v našem mestu, je Lidijo celo perpustil k Božji službi kristjanov hoditi, in jaz sem jo smela spremljati, kar je naji neizrečeno veselilo.« 
»Kar je preganjanje kristjanov minulo, se je v našem mestu veliko reči spreobernilo. Veliko mož in žen, tudi ljudje imenitnega stanu, so zde keršansko vero očitno pričali; še več jih je jelo k keršanskemu uku hoditi, in so tudi sprejeli keršansko vero. Njih spreobernjenje tudi ni bilo brez sadu, perneslo je temu mestu velike dobrote. Tako, postavim, so zde z ubogimi, zatiranimi sužnimi, naj so bili kristjani ali ne, veliko usmiljeniši ravnali. Nekteri kupci in premožni gospodarji so dali svojim keršanskim sužnim svobodnost. Pa našega gospodarja, dasiravno se je Lidija veliko perzadjala, ni bilo mogoče sprositi, da bi bil vsaj meni dal svobodo. Večkrat je sicer to obljubil, pa je le zmiraj od dne do dne odlašal. Še celo toliko se ni dal sprositi, da bi bila smela sužinje oblačilo sleči, in se nositi ko svobodna. Menda se boji, da bi mu ne ubegnila, ko bi ne bila ko sužinja oblečena. Tudi se še ni dal kerstiti. Zmiraj ima pred še kako posebno opravilo opraviti, in preden je to opravljeno, se vidi že spet v kako drugo še potrebniši opravilo zahomotanega. Tako težko je lakomnemu bogatinu priti v nebeško kraljestvo. Pa kakor sem koli marsikaj hudega preterpela od lakomnega in skopega moža, sem pa v družbi blage Lidije vendar tudi veliko veselja vžila. Bila sem per nji le na videz uboga sužinja; v resnici pa mi je bilo dobro, in sem se marsikdaj v Bogu veselila.« 
Ko je bila Teopista svoje zgodbe dopovedala, je začel tudi Evstahi perpovedovati, kar se mu je bolj posebnega pergodilo, in reče: »Najne pergodbe, ljuba Teopista! in pergodbe najnih sinov so delo Božje previdnosti, čudo Božjega usmiljenja.« 
»Kako svitle so mi zde vse pota, po kterih nas je Bog vodil, in ktere so mi bile pred tolikanj temne! Tam v pušavi, postavim, sem se tolažil s tem, da, kdor v Boga zaupa, se mu odpertega levovega žrela ni treba bati; in ste mi vendar koj takrat zveri moja sinova vzele. Tega takrat nisem razumel. Pa ali ni Bog mene pred levovem žrelom ubranil, in kar je še več, ali ni mojih otročičev iz žrela ljutih zveri pre čudno otel? In ali ni imel Bog v tem, da mi ji je pustil odvzeti, in v vsem, kar je z nami storil, nar modrejših in ljubeznivših namenov? Oh, ko bi bila midva, ljuba Teopista, svoje premoženje zmiraj v pokoj posedla, in v stari zvezi s svetom ostala, ko bi bila kakor prej zmiraj imenitne gostije imela, in le v kratkočasnih družbah veselja iskala, kako lahko bi bila spet v svoje poprejšnje grehe zašla, in bi druzega ne imela od resničnih kristjanov ko prazno ime! Tudi za otroke je v veliki hiši, kjer se vse po velikem godi, velika nevarnost, in gotovo bi svojih sinov ne bila mogla tako dobro izrediti, kakor sva želela. Ali Bog je vse drugače in bolje obernil. Nama je odvzel najno premoženje, najne imenitne perjatle, cesarjevo ljubezen, naji je ločil druzega od druzega in od najnih otročičev, in obložil s terpljenjem. Jaz sem kot priden kmet za plug deržal, in skušnja me je učila, s kakim trudom si mora kmet svoj kruh perdobiti. V samoti, daleč od svetovega šuma sem se učil Boga in sebe še le prav spoznavati; Jezusov sveti nauk se je bolj in bolj mojega serca perjemal. Ti, ljuba Teopista! ki te je svet nekdaj tolikanj čislal, si mogla uboga sužinja biti; pa take nadloge so ogenj, ki nas očiste od madežev skrivnega napuha. In tudi najna sina sta peršla k ljudem, per kterih sta se naučila moliti in delati, in sta bila obvarovana vsih nevarnost spačenega sveta.« 
»Pa ne le nam, ampak tudi drugim je iz našega terpljenja sreča in blagost izvirala. Meni je Bog dal kmete v tisti dolini v dobro, Bogu perjetno ljudstvo spreoberniti. Ti, Teopista, si v hišo, kjer si živela, Božji blagoslov pernesla. Najna sina sta se svojim dobrotnikom hvaležna skazala, ko sta dobrovoljno v vojake šla; zdrava in uterjena na kmetih sta cesarstvu v vojski k zmagi pomagala. In memo vsega druzega smo se po tolikem terpljenju vsi spet srečno sešli; nar veči blagost in veselje pa nas čaka še le v nebesih.« 
»Tako ima tisti svetli križ, ki sem ga takrat v gojzdu videl, pa le spet pomen za nas. Nar poprej sicer je pomenil, da je križ, ki je bil pred nepošten in znamnje prekletstva, zde po terpljenji in smerti Jezusa Kristusa pa znamnje njegovega veličanstva in naše blagosti. Ali tisti svetli križ je tudi to še pomenil, da morajo tudi križi, ki jih mi na-se vzamemo, in z voljo nosimo, nam biti v čast in blagost. Vsak križ, ki nas zde teži, delaj nam tudi še toliko sramote in bolečin, nam bo nekdaj v čast, in nas bo ravno tako s častitljivo svetlobo obdal, kakor je mene tisti nebeški križ v gojzdu obdal.« 
Žena in sina so mu to poterdili, so bili veseli preteklega terpljenja, so hvalili Boga, kteri človeka po temi k luči, po križih k sreči, po žalosti k veselju pelje. 
Med tem se je noč storila. Luna sije perjazno na nebu. Vse je tiho, le bližnji potok, ki lune luč v njem miglja, šumi kratkočasno. Lepo diše cvetlice iz bližnjih vertov, ko drage dišave puhti, njih duh nakviško; pa še lepše kipe občutljeji hvale in češenja iz teh blagih serc proti nebesom. 
Zde se je Evstahi vzdignil, in reče: »Noč se je naredila, služba moja me kliče, da grem, in dam vojakom za jutranji dan svoje povelja. Vi dva, ljuba sina! spremita mater zde nazaj na njen dom; utegnil bi kdo v nepokoj priti, ko bi je ne bilo. Jutri zjutraj, ljuba Teopista! te bom tam obiskal, te od kupca iz sužnjnosti odkupil, in zahvalil tvojo dobrotljivo perjatlico Lidijo.« 
Osemnajsta razstava. 
Keršanski pogovori per jedi. 
Drugo jutro sta vojvoda Evstahia, ko je vstal, njegova sina že pred njegovo stanico čakala, in ga pozdravita s perserčno otročjo častjo. Gre ž njima k Teopisti. Ko je v hišo stopil, se mu reče, da Teopista in Lidija še ne morete koj obiskovalcev sprejeti, gospodar pa je šel že pred dnevom z doma po svoji kupčiji. Evstahi gre tedaj s sinoma malo na vert; rosa se je še v jutranjem solncu lepo svetila in utrinjala. Po vertu sem ter tje hodijo in se perjazno pogovarjajo, kar perdete dve ženski na vert. Ena, visoke postave, je oblečena v belo tančico, ki je lepo v gibe nabrana do tal. Njena peča na glavi je polna zlatega cvetja. Tanko zagrinjalo kakor pajčevina zakriva njeno cvetoče obličje. Bila je Teopista. Evstahi se je zavzel nad njeno lepoto. Sinoči, ko jo je pervič spet videl, je bila bleda ko merlič; nič lepega ni bilo v njenem obličji. Težka dela namreč, ki jih je imela posebno pred ta dan per gostovini, obilne solze, ki jih je točila per vojvodovem prihodu, omedlevica, ki je per spoznanji svojih sinov vanjo padla, strah in veselje, ki ga je spet ob neprevidenem ugledu svojega moža občutila, vse to jo je bilo zelo zdelalo. Zde se je oddahnila od truda in nepokoja včerajšnjega dne. Veselje jo je v lica zapeklo, ljubeznjivo se svetijo njene oči. Mlada ko na dan poroke je bila videti. 
Una ženska pa, ki je oblečena, kakor da bi bila Teopistina dekla, je bila Lidija. Spodobi se, je Lidija mislila, da svojo perjatlico po njenem stanu preoblečem. Ravno je bila obleka za imenitno gospo dodelana. Teopista pač ni mislila, kedar jo je gospodar terdo k delu perganjal, da to obleko sama sebi dela. Lidija ji je to obleko podarila, jo je ž njo prav posilila, in je rekla, da je za ženo Rimskega vojvoda še le preslaba. Dobro se ji je perjela. In gospodarju je vest hudo očitala, da je ženo mogočnega vojvoda tako silno k delu perganjal; z veseljem ji je svobodo dodelil, in pa še drazih darov ji je ponudil. 
Evstahi in njegova sina pozdravijo Teopisto, in dobrotljivo Lidijo perserčno zahvalijo. Potlej se sprehajajo vsi skupaj po vertu, se pogovarjajo od prečudnih naredeb Božjih in hvalijo Božjo sveto previdnost. Na to prosi Lidija, da bi vojvoda in stotnika s Teopisto per nji na vertu zajterkovali. Vsedeje se za marmorjevo mizo, na kteri je bilo mnogo jedi in jerbasčiki nabranega sadja. Brajda z velikim gostim perem se je nad mizo razpenjala, in je delala perjetno senco, in okrog nje so bile gredice z lepo dišečimi vertnicami in cvetlicami in drevesa polne medičnega sadja. 
Per jedi je Evstahi vert močno hvalil. »Lepi vert,« je rekel, in se v Teopisto ozerl, »ne dela le časti pridni vertnarici, on je tudi zgledališe Božjega veličanstva. Uno sadje le, ki je namenjeno nas hladiti, in poživiti, kako perjetno je tudi našim očem! In kako lepo vonjajo te le cvetlice! Kakošno prečudno moč vendar je stvarnik dal v gerčaste drevesa in v slabe koreninice, da poganja tako lepo sadje, tako perjeten duh iz njih! V resnici, vert je čisto zerkalo modrosti in dobrotljivosti Božje.« »Pač res!« reče Teopista. »Ta vert le, ki sem ga obdelovala, mi je bil tudi zmiraj ko bukve, ki mi jih je stvarnik odperl pred mojimi očmi, in Jezus Kristus razlagal. Ko sem pogledala limbarje, mi je bilo, ravno kakor da bi mi jih naš zveličar s perstom kazal, in me opominjal, da naj zaupam v nebeškega Očeta, kteri jih tako lepo oblači, toraj za ljudi, svoje otroke, gotovo še bolje skerbi. Uno drevesce le, ki je tolikanj bogat lepega sadja, mi pravi, da naj bom tudi jaz bogata dobrih del. Ta vinska terta le, ktera po vseh mladikah, ki se je derže, sok in življenje razliva, da obrode veliko dobrega grozdja, mi je Ijubeznjiva podoba, da, le če ostanem s Kristusom na tanko združena, bogat sad zamorem obroditi. Nar slabji zeli, meta, kopir in kumin, ki je nekdaj veliko Izraelcev od njih desetino dajalo, me opominjajo Jezusovega uka, da bodemo, se ve, tudi v malem zvesti, per tem pa, kar je poglavitnega v postavi pravice usmiljenja in vere, nikoli ne opušajmo. Tudi zeliša, ktere sem zoper mojo voljo vidila rasti, in sem jih s korenino izruvala, so me opominjale Jezusovega uka: Vsako zeliše, ki je ni moj nebeški Oče vsadil, bo izruvana. Iz tega sem se učila, da, kar brez Boga in njegove pomoči začnemo, ne more obstati. Tudi žilo nar manjši vseh semen, gorušično zernice, ki sem ga v zemljo vsijala, in je sčasoma zrastlo ko drevo, me je učilo, in k dobremu spodbadalo. Nad njim sem vidila, kako se Božje kraljestvo, kraljestvo resnice in kreposti, v človeku sicer per malem začne, pa mora vedno rasti, da do verha doraste.« 
Tedaj je Teopist rekel: »Ljuba mati! kakor je bil vam vaš vert po Jezusovih prelepih prilikah v poduk, tako je bilo meni moje pastirstvo v poduk, ko sem še tam po samotnih planinah drobnico pasel. Tam ni bilo druzega videti, ko pastir in drobnica in časi kakšen volk. Tam ni bilo druzega slišati, kakor da se je ovca zgubila, ali da je v jamo padla, ali da smo zmed oves o svojem času kozle za klanje odbirali. Pa ravno od tega je Kristus tolikanj lepe prilike jemal, da se mi je moj nizki poklic v njih nekako častit dozdeval.« 
»Kar se da od Jezusove preserčne ljubezni in zaupljivosti do njega koli podučljivega reči, nam stavi pred oči prelepa prilika od dobrega pastirja, od njegovih ovac in od volka. Moj vsakdanji poklic me je vsak dan učil: Dober pastir pozna vse svoje ovce, jih kliče vse po imenu, hodi pred njimi, jih vodi s krotko šibo na zeleno pašo in čisto vodo; tako nas vodi naš nebeški dobri pastir, in skerbi za nas, da nič potrebnega ne pogrešamo. Vsak dan sem videl in se učil: Kakor ovce svojega pastirja poznajo, njegov glas slušajo, in za njim teko; ptujca pa ne poslušajo, in tudi za njim ne gredo, ampak še od njega beže, ravno tako naj bi tudi mi dobrega pastirje naših duš poznali, ga slušali, in za njim hodili; zapeljivih besed ptujcev pa nikar ne poslušajmo.« »Kedar sem videl volka priti, da bi se ovac lotil in jih podavil, in sem se sam svojega življenja vanal, da bi ovce ohranil; kako jasne so mi bile takrat Jezusove prelepe besede: »Jaz sem dobri pastir, svoje življenje dam za svoje ovce, nihče mi jih ne bo iz mojih rok vzel!« Oh, sem potlej večkrat rekel, kdo bi njega ne ljubil, kdo vanj ne zaupal! Brez njega bi bili ljudje ko čeda brez pastirja.« 
»Jezusova prilika od zgubljene ovčice je nekako prav iz pastirstva vzeta. Večkrat se mi je kaka ovca zmed drobnice zgubila, in sem jo iskal po hribih in dolinah, in jo nisem pred jenjal iskati, da sem jo našel. In kakošno veselje sem imel, kedar sem jo zagledal! Na svoje rame sem jo zadel, in nazaj nesel, in poklical sem perjatle in sosede, in jim rekel: »Veselite se z menoj, ker sem svojo zgubljeno ovco našel!« — prav tako, kakor je Jezus popisal vse to. Tedaj so mi prav v serce segle Jezusove besede: »Tako bo v nebesih med angelji Božjimi veselje nad grešnikom, kteri se spokori. Oh, kakošna ljubezen, sem si mislil, kakošno neizrečeno usmiljenje! Ni dosti, da se spokorni grešnik sprejme, tudi veselje med angeli Božjimi je nad njim. To me je tako zgenilo, da bi bil na ves glas klical za vsakim grešnikom: »I kaj bi ti ne hotel biti najdena ovca na ramah dobrega pastirja!« 
»Kedar je kaka ovca v jamo padla, in sem jo poln usmiljenja iz jame izlekel, so mi na misel peršle Jezusove besede: »Kdo zmed vas je, ako ima edino ovco, in mu v jamo pade, da bi se je tudi v soboto ne podstopil, in je ne izlekel? In kaj ni človek veliko bolji ko ovca? Kolikanj bolj tedaj, sem si potlej mislil, se morem človeka usmiliti, in mu pomagati, ki ga vidim v nadlogi? Veliko zaupanje tudi v usmiljenje Božje tu v Jezusovo ljubezen do nas se je v mojem sercu obudilo, in sem sklenil nikoli v nobeni stiski ne obupati. Saj sta vendar nebeški Oče in njegov preljubi Sin do nas še veliko bolj usmiljenja, ko jaz do ovac!« 
»Groza pa me je obšla vselej, kedar je bilo treba ločiti kozle od ovac; ko so bili kozli gnani v mesnico, ovce pa so še ostale, in so se per miru pasle po perjetni tratini. Takrat sem mislil v tisti strašni dan, ko bo peršel Sin človekov v svojem veličastvu, in bo hudobne od pravičnih ločil kakor pastir kozle od ovec, in ko pojdejo potlej hudobni v večno terpljenje, pravični pa v večno veselje. 
Teopist je sklenil s temi besedami: Govoril sem morebiti od preveč znanih reči. Pa vse so iz mojega pastirstva, in to najbolje pomnim. Tako je Jezus tudi preprostim pastirjem v samotni pušavi bukve odperl, polne lepih prilik in podob, ktere nam ljubeznjivo v misel dajo, kar nam je v našo blagost. 
»Moje bukve pa,« reče Agapit, »so bile polje, ktero sem s potom v obrazu obdeloval, ko sem še kmet bil. Naj tudi jaz kaj povem, kar mi je moj kmetiški stan posebno perjeten delalo.« 
»Ko sem njivo za setev perpravljal, osat in robidje iz nje trebil, kamnje ž nje spravljal, jo ljudem in živini zagrajat, ptice ž nje gonil, sem si mislil, kako da mi je treba svoje serce perpraviti, da bo seme Božje besede dobro zemljo v njem našlo. Per tem sem spoznal, da, kdor posvetnim zmotnjavam duri odpre v svoje serce, kogar serce je enako skali, ki je pokrita s plitvo perstjo, kdor v svojem sercu ternje časnih skerbi in mesenih slast gnati pusti; per njem seme Božje besede ne more sadu obroditi. Ko sem po tem lepo pšenico na svoji njivi z veseljem ogledoval, pa z žalostjo tudi ljuliko med njo ugledal, ktera se ni dala poruvati, da bi se pšenica ne pokvarila, sem spoznal, zakaj ima Bog z grešniki toliko poterpljenje, in da zasluženi kazni le vendar ne bodo odšli. Ko je na zadnje žetev peršla, in smo ženjci veseli polno snopje nabirali, ljuljko in osat pa požigali, sem mislil v tisti veliki žetvini dan, ko bodo angeli Božji peršli žet, in krivičnike in pohujšljivce v ogenj pometali, pravični pa se bodo v kraljestvu svojega Očeta svetili ko solnce.« 
»Tudi orodje, ktero ima kmet, mi je bilo podučljivo. Kedar sem za plug perjel, dobro vedoč, de je treba pridno delati, ne pa nemarno ozirati se, ako hočem, kaj opraviti, sem si mislil, da tudi v Božjih rečeh nemarnost nič ne velja, in da le dobrovoljen delavec v dobrem raste. Kedar sem v rešetu žito plel in čistil, in dobro pretresoval, da sem dobro zerno od plev in druge soderge ločil, so mi vselej v misel peršle Jezusove besede, da je skušnjava za nas nekako planje, in nam je dobro treba moliti, da naša vera ne omaga, in da skušnjavo srečno prebijemo. Kedar sem žito meril, sem mislil v besede: »S kakoršno mero merite, s tako se vam bo odmerjalo.« Keda sem v mlin peršel, kjer imajo posvetneži velikokrat dosti gerdih maren, me je mlinski kamen opomnil besed; »Gorje človeku, po kterem pohujšanje pride; bolje bi mu bilo, da bi se mu mlinski kamen na vrat obesil in se potopil v globočino morja!« 
»Nar perjetniši in nar ljubši prilika pa mi je bila prilika od pšeničnega zerna, ki se v zemljo useje, in spet lepa bilka iz njega zraste. To opomni kmeta, ki zerna v brazde useva, da bo pred ali pozneje on sam globokeji brazdo, v grob, usijan, nekdaj pa spet od smerti vstal v novo življenje.« 
»Tako je Kristus kmetu zelo polajšal per svojih časnih opravilih misliti v večne reči. Jezusovi uki imajo res nekaj visocega v sebi; pa so vendar tako po domače in umevno povedani, da že samo to dovolj pričuje, da so Božji nauki.« 
Devetnajsta razstava. 
Keršanska gospodinja. 
Lidija, dobra gospodinja, je doslej molčala; zde poprime besedo, in reče: »Res je, jaz sem se večkrat čudila, kako da je Kristus svoje visoke nauke tako po domače in umevno v prilikah vsakdanjega življenja oznanoval, da jih je vsaki dekli mogoče imeti. To mi je per hišnih opravilih pač velikokrat v misel peršlo. peržiganje luči, pomivanje posode, kerpanje oblačila mu niso bile tako slabe opravila, da bi od njih ne bil vzel prilik, po kterih bi tudi otroci njegov uk umeli.« 
»Moj ranjki oče so, predenj so bili še keršeni, goreče želeli poduka v tistih resnicah, ki jih je človeku posebno treba vedeti. Toraj so se seznanili z učenim možem, ki so mu modrijan rekli. Učeni mož je večkrat per nas obedoval, in je veliko govoril od začetka sveta, od kreposti in neumerljivosti, pa govoril je v tako visocih izrekih, da sem ga prav malo umela, in zde besedice več ne vem. Kako umevne pa so prilike od domačih reči, v ktere je Jezus zaklad svoje Božje modrosti shranil, in kako lahko jih je v spomin ohraniti! Stokrat na dan se mi ponudijo v misel.« 
»Kedar luč peržgem, in jo, se ve, na svečnik denem, ne pod mernik, mi pride v misel, da naj sveti ljudem naša luč, da vidijo naše dobre dela, in hvalijo očeta, ki je v nebesih. Kedar dekle sklede, kozarce ali drugo posodo prav čisto pomivajo, se spomnim, da mora vse, kar se v skledah in kozarcih na mizo postavi, tudi po pravici perdobljeno biti, da je čisto. Kedar mi je treba obnošeno obleko zakerpati, ne delam zaplate iz novega suknja nanje. To bi se reklo novo suknjo potratiti, nova kerpa na stari obleki bi se tudi nič ne perlegla, ampak le vidila bi se že od daleč. In tedaj mi pride vselej na misel Jezusova pilika, ki pravi, da naša pravičnost ne sme biti ko slaba obleka polna zaplat, ampak čisto nova obleka, narejena le iz enega kosa.« 
»Celo per vdevanji šivanke se učim: »Kakor velbljud ali kamela ne mora iti skozi šivankino uho, tako tudi lakomni bogatin ne more v nebeško kraljestvo.« In takrat, ko je zelo otovorjen velbljud pred hišo peršel, se mi je še posebno tehtna dozdevala. Oh, uboga žival! sem djala velikokrat, vse bogastvo, ki ga nosi, jo le teži, in ji celo nič ne pomaga. Ti živali je enak zgoltni bogatin, kteri si z velikim trudom zaklade na kup spravlja, in jih ne vživa. Kakor je z vebljuda pred vratmi treba tovore zložiti, predenj mora v hlev iti, tako mora tudi tak bogatin svoje neizmerne skerbi po denarjih in svoje hrepenenje po časnem blagu odložiti, ako hoče iti skozi tiste ozke duri, ki peljejo v večno življenje.« 
»Kedar grem na dvoriše kokošam potresat, mi je koklja, ki pišeta pod svoje perute spravlja, podoba ljubezni Jezusa Kristusa do nas, kteri nas hoče vse okrog sebe zbrati, in v svojo brambo vzeti; golobič mi je podoba nedolžnosti in perprostosti; celo vrabec, ki pride med kokoši zern pobirat, in ga nebeški Oče ne pozabi, mi oznanimo, da ta Oče še veliko bolj zame skerbi.« 
»Ravno tako najdem v kuhinji dovolj premišljevati. Ogenj, ki na ognjiši gori, voda, ki mora v kuhinji zmiraj per rokah biti, sol, ki se ne more pogrešiti, so zgolj reči, od kterih je Jezus tolikanj tehtne prilike jemal. Vse praviti bi bilo preveč; pa nekaj bolj navadnih moram vendar še povedati. Ko moje dekle drože v testo mesijo, da kruh vzhaja, in je lepo rahel, vidim prav očitno, kako mora Jezusov nauk vse naše djanje in nehanje prešiniti in prevzeti, da je dobro. Ko so bile časi za kake gosti zelo velike perprave, in je veliko rok jedi perpravljalo, mi je bilo vselej, kakor da bi mi Jezus govoril: Ne trudite se vendar tolikanj za jed, ki mine; perzadujte si raji za jed, ki je za večno življenje, ki vam jo Sin človekov daje. Ko v kuhinji tudi le jajce ubijem, se spomnim Jezusovih besed: Oče ne da svojemu otroku škorpijona, ko ga jajce prosi; kolikanj bolj jim bo dal nebeški Oče, kteri ga prosijo dobrih darov, svojega duha!« 
»V moje veliko veselje je Jezus nektere lepe prilike tudi od opravil vzel, ki jih kupci imajo. Kedar kupec, kteri z biseri kupčuje, kak posebno lep biser dobi, prodl, če je treba, veliko druzega blaga, da le tisti biser kupi. Tako, se moramo tudi mi, če je treba, radi vsega časnega blaga znebiti, da dosežemo prelepi nebeški biser, večno blagost. Preiskovanje dobička in zgube, ktero kupcu velikokrat glavo beli, me opomni Jezusovih besed: Kaj pomaga človeku, ako ves svet dobi, pa svojo dušo pogubi? Likat me opomni, da z vsemi svojimi skerbmi še pedi k svojemu telesu ali tudi svojemu življenju ne moremo perdjati, in da bi toraj bolje ravnali, ko bi svoje misli in skerbi na kaj boljega in bolje obračali. Navada v kup še kaj malega po verhu perdati, ali poverhovina me opomni Jezusovih besed: Išite nar poprej Božjega kraljestva in njegove pravice, vse drugo vam bo perverženo.« 
»Tudi mušica tukej na mizi le, ki je padla v mleko, me opomni Jezusovega uka: Gorje jim, kteri mušice precejajo, vebljude pa požirajo; kteri se majhnih grehov varjejo, velike hudobije pa počenjajo! Ta droblanec kruha le me opomni Jezusovih besed, ki nam modro varčnost perporočajo: Poberite drobljance, da se ne spridijo. Celo drobtine na mizi mi oznanujejo veliki nauk od neskončne pravičnosti, me opomnijo neusmiljenega bogatina, kteri bolnemu ubožcu še drobtin ni pervošil, in zato na unem svetu tudi kaplice vode ni sprosil.« 
Evstahi jo je zvesto poslušal. »Pač res,« je rekel, »uk Jezusa Kristusa je častitljiv v vsem, v velikem in v malem; njegove prilike so po božje visoke, pa vendar poljudne. Vse stvari, nar manjši reči nas njegovega uka lepo opominjajo. Otroku ga je moč umeti, kolikor je treba za njegovo starost, in odrašen mož ga ima vse svoje žive dni dovolj premišljevati. O, da bi se pač ko Jezus nad stvarjenimi rečmi zgledovali; da bi uk, ki nam ga one oznanujejo, radi poslušali, in sad obrodili za večno življenje!« 
Zde, ko je Evstahi obmolčal, se perbližata serčna vojšaka Akacij in Antijoh, ki sta že nekaj časa kake stopinje od njih stala, in ju nobeden ni videl. Davi še le sta zaslišala z neizrečenim veseljem, da so žena in sinova njunega vojvoda, ki sta jih mertve obžalovala, še per življenji, in so se spet našle; zvesta služabnika sta peršla, da bi jim svojega serca veselje odkrila. Pa dobra moža od samega veselja komaj govorita, in solze jima crejo po obrazu. Teopista jima perjazno poda roko, in Agapit in Teopist ji objameta. Tedaj reče Akacij: »Kakor sem v britkosti svojega serca jokal, ko sem našo blago gospo in njena sinova mertve mislil, tako jokam zde od veselja, ko vse tri pred menoj žive in zdrave stati.« Antijoh reče; »Ravno tako se mi zdi, kakor da bi bili res od smerti vstali. Jaz mislim, da veselje, ki to srečno jutro in v tem perjetnem vertu moje serce navdaja, ni kaj manji od tistega veselja, ktero je Marija Magdalena občutila, ko se ji je Kristus po svojem od smertivstajenji na vertu perkazal. O kakošno neizrečeno veselje bo ob našem vstajenji!« 
Na to je Evstahi rekel: »Zde je pa čas, da se v stanu pokažem. Vidva, ljuba sinova, gresta z menoj; ti pa, Teopista! ostani per svoji ljubi perjatlici, da spet pridemo.« Ko se je v sredi med svojima sinoma in med starima vojšakoma stanu bližal, je bilo vse po konci. Vesel hrup je vstal med vojaki, ravno kakor per kaki veliki zmotnjavi; pa berž stoji lepo v redi vsa vojska. Z veselim vriskom pozdravi svojega vojvoda in njegova sinova, glas trobent se komaj sliši izmed upitva. Vse voši srečo blagemu očetu in dobrima sinoma, in marsikteri pošten mož je djal: »Ko bi bil naš vojvoda svoja sinova, ktera je izmed vseh vojšakov povzdignil, že poprej poznal, bi bil kmali kdo mislil, da je očetova ljubezen to storila. Zde pa moramo vsi, mali in veliki, reči, da ni gledal osebe, ampak le serčnosti in poguma mladih junakov. O, kakošno veselje je to za očeta, da v neznanih mladenčih, ktera je imel nar serčneji junaka, zde svoja sinova spozna!« 
Evstahi je na večer vsi vojski veselico napravil; drugo jutro pa je odrinil z vojsko vred. On je pred njo jezdil; njegova žena pa se je zadej za njo v kočiji peljala, in sinova sta jezdila zraven kočije. 
Dvajseta razstava. 
Bodi zvest do smerti, in ti bom dal venec življenja. 
Evstahi je bil tedaj spet tako srečen, kakor si more človek na zemlji vošiti. Premagal je močne sovražnike, in povsod so ga z velikim veseljem zmagalca sprejeli; našel je spet svojo ljubo ženo, in v nar blagejših mladenčih med vojsko je neprevidoma svoja zgubljena sina spoznal; na poti v Rim je zde, in veseli Rimljani se že perpravljajo ga sprejeti z vso spodobno častjo. 
Ko bi bila ta povest le izmišljena bralcem v kratek čas, bi se mogla s tem častitljivim vhodom končati; toda da se resnica ohrani, se ne sme zamolčati pergodba, ktera mora sicer vsako občutljivo serce z britko žalostjo napolniti, pa je velika in častita v očeh pravega kristijana, in per vseh žalostnih občutljejih, ki jih obudi, tudi sladko potolaži. Namesti lavorjevega venca, s kterim je cesar mislil blazega vojvoda ovenčati, ga je čakal še častitljivši venec. Preden je Evstahi v Rim peršel, je cesar Trajan umerl. Adrijan, ki je bil cesarju v rodu, in ga je bil rejenca k sebi vzel, je biI njegov nastopnik. Ta novi cesar je bil velik malikovalec, in je vero v enega Boga čertil iz vsega serca. Memo tega je bil še vedeževalstvu in vsem vražam udan, in ves čmeren in neusmiljen. Posebno veliko si je perzadjal slavo svojega prednika in dobrotnika Trajana zatreti, in kjer je le mogel, je njegovim naredbam ravno nasproti ravnal. Toraj je tudi kristjane ukazal vnovič preganjati. 
Tudi cesar Trajan je sicer poprej kristjane grozno preganjal. Brez števila jih je bilo neusmiljeno pomorjenih. Med drugimi je rekel svetega Ignacija, Antijohijskega škofa, ki je bil učenec svetega aposteljna Joana, v Rim perpeljati, in ondi vreči pred divje zveri, ktere so ga, kakor bi trenil, na drobno raztergale, in niso druzega pustile od njega kakor nekaj košic. 
Pa pozneje je cesar Trajan od kristjanov bolje jel misliti. Veliko so menda deželni poglavarji in oblastniki s svojimi popisi k temu perpomogli. Imamo list slovečega Plinija, Bitinskega poglavarja, v kterem je kristjanom veliko v hvalo rečenega. Plinij piše namreč v njem da od tistih, kteri so se od strahu pred smertjo keršanski veri odpovedali, in od tistih, kteri so tudi na težavnici svoji veri zvesti ostali, ni mogel druzega zvedeti, kakor to, da se postavljen dan v tednu pred solnčnim vzhodom zbero, svojemu Kristusu, kterega Boga časte, hvalne pesmi pojo, in per veri persežejo, da ne bodo nič hudega počeli, ne kradli ne ropali, ne prešeštovali, da bodo storjene obljube natanko spolnovali, in kar jim je izročenega, zvesto spet oddali, kedar bo treba; po tem pa narazen gredo, pa se tisti dan še enkrat snidejo, in skupaj jedo, toda v vsi spodobnosti in nedolžnosti; pa tudi tega več ne delajo, ker so jim taki zbori od cesarja prepovedani. 
Cesar Trajan je, kakor se vidi iz njegovega odgovora da Plinija, od preganjanja kristjanov nekoliko odjenjal. Tega sicer, morda iz posvetne razumnosti, ni rekel, da bi jim več za glavo ne šlo; pa prepovedal je odslej kristjane preiskovati ali popraševati, kdo da je kristjan, ali vsako tožbo precej poslušati. Ako je tudi vedel, da je ta ali uni kristjan, se je delal, kakor da bi ne vedel, in rad blizo je imel, da je taka govorica nehala. Preganjanje je skoraj popolnoma minulo. Cesar Adrijan pa je berž, ko je začel cesariti, svoje sovraštvo do kristjanov pokazal. V krajih celo, kjer je bil Jezus Kristus rojen, kjer je na križu umerl, in kjer je od smerti vstal, je svoje malike postavil, in plamen preganjanja, ki je bil že skoraj ugasnil, se je vnovič vnel. Kristjane so hudo tezali, in neusmiljeno morili. Spet ko poprej so slepi malikovalci divjali: »Kristjane levom!« 
Ko je Evstahi v Rim peršel ga je cesar Adrijan ljubeznjivo sprejel, lepo zahvalil za dobljeno zmago, zagotovil svoje milosti, in bogato obdaril. Potlej je cesar god srečne zmage ukazal obhajati, in se je napovedani dan res že napravil z veliko častjo v tempelj iti, in svojim bogovom hvalno daritev opraviti. Evstahi ga je imel spremiti, da bi tam pred altarji lažnjivih bogov kadilo na žerjavico deval, in potem iz cesarjeve roke lavorjev venec prejel. Ali Evstahi se je branil cesarja tje spremiti, in le na prag manškega tempeljna stopiti. 
»Kaj!« reče cesar z veliko nevoljo, »Rimskim bogovom mar ne boš hvalne daritve za svojo zmago opravil? Ali meniš, da jim nisi hvale dolžan, da so ti tvojo ženo in tvoja sinova spet zdrave v roko dali?« 
Evstahi odgovori odkritoserčno in brez strahu: »Moj cesar! jaz sem kristjan. Bog, kterega kristjani molimo, mi je po Jezusu Kristusu, svojem Sinu, zmago dodelil; on mi je spet dal mojo ženo in moja sinova. Njemu samemu sem dolžan hvalno daritev. Vaših bogov ne bom nikoli molil; oni niso druzega ko izmišljene podobe iz lesa, kamna in brona, ki so jih človeške roke naredile. Jaz molim edinega resničnega in živega Boga, kteri je nebo in zemljo vstvaril, in je svojega edinorojenega Sina na svet poslal, ljudi rešit od zmot in greha, od rev in smerti.« 
Po cesarju je vse vrelo, tako je bil jezen; vendar se je premagoval, in perjaznega kazal. Nespodobno, je menda mislil, in pa še nevarno bi bilo slovečemu vojvodu zde precej s smertjo žugati. Hotel je prej poskusiti, koliko zdeo per njem sladke besede in obljube. Z vso svojo zgovornostjo si perzadeva ga omajati in pregovoriti; pa Evstahi se ne da premakniti. Cesar ga je spustil s perjazno besedo, da naj se kaj pomisli; skrivej pa je naročil nekaj imenitnim Rimljanom in Rimljankam, Evstahievim in Teopistinem verstnikam in verstnicam, da naj Teopisto in njena sinova napravijo, da prosijo Evstahia kleče in jokaje, cesarja ne dražiti z nepokoršino, ampak raji darovati bogovom. 
Šli so, in vsacega posebej k temu nagovarjali. Pa pobožna žena in blaga sinova je groza spreletela nad takim nagovorom; vsi so perpravljeni raji umreti, ko Boga in Jezusa Kristusa zatajiti. In oče, mati in sina se uterdujejo v sklepu za vero umreti; zde so bili terdno preprepričani, da jih je Bog po dolgi ločitvi le zato spet združil, da bi drug drugemu serce dajali Boga in svojega zveličarja s svojo smertjo počastiti. 
Ko je cesar videl, da z lepo in z vsemi mnogimi obeti per Evstahiu in njegovi družini nič ne opravi, jih je jel s hudo poprijemati, in jim žugati. Poklical je Evstahia pred se, in mu reče: »Slišim, da si še nisi premislil; tudi tvoja žena, pravijo, in tvoja sina so terdovratni ko ti. Stori po mojem povelju; če ne, te dam z ženo in sinoma sodniku v roke, da vas obsodi po postavah. Pomisli, da potlej ne odidete smerti!« 
Evstahi odgovori: »Svitli cesar! vam sem pokoren v vsem, kar je prav, in se spodobi; z veseljem se vanam v srečo Rimskega naroda svojega življenja, kakor sem se ga že večkrat. Ali svoji vesti nasproti ne morem ravnati; do te ima le Bog oblast, in Boga je treba bolj poslušati ko ljudi.« 
Ves razkačen ukaže cesar mu odvzeti častne znamnja vojvodstva, in ga odpeljati v ječo; tudi je ukazal Teopisto in njena sina perpreti. Perpeljejo jih pred sodbo. Pa vsi, Evstahi, njegova žena in njegova sinova, terdijo pogumno, da so kristjani, in hočejo v keršanstvu živeti in umreti. Obsojeni so vsi štirje na ljudskem gledališu verženi biti med divje zveri. 
To je bilo silno veliko, okroglo mesto, s peskom posuto; kamnjene klopi, druga nad drugo, so bile okrog njega, so visoko segle; po sto tisučev ljudi je šlo vanje. Peršel je strašni dan. Brez števila ljudi sedi po klopeh od tal do verha, da bodo gledali strašno pergodbo. Kar perpeljejo vojaki Evstahia, njegovo ženo in njegova sina. Briči jih postavijo v sredo gledališa, in gredo od njih. Stanovitne duše pa se vesele ravno ondi, kjer je bil nekdaj sveti Ignacij v zobeh ljutih zveri razdrobljen, venec mučenstva doseči. Oh, že so se spomnili njegovih besed: »Jaz sem pšenica Gospodova; zobje divjih zveri me morajo smleti, da bom Kristusov čist kruh!« Neverno ljudstvo je hudo divjalo, in strašno vpitje zažene, da naj berž zveri nanje izpuste. Želelo je viditi, kako da bodo nedolžne ljudi raztergale in požerle. Briči odpro zverem duri in štirje strašni levi planejo iz zverinjaka. Pa čudo, nič žalega ne store svetnikom; še ne dotaknejo se jih, temuč ko krotke jagnjeta se predne uležejo. Nevoljno in preklinjaje se ljudstvo razide. Ti ljudje niso spoznali, da so neusmiljenši od zverine. 
Cesarja je grozna jeza perjela, da je tako izteklo; še v huji smert so Evstahi in njegovi obsojeni. V veliko bronasto peč, ki je bila odzunaj divjemu juncu podobna, so vreči in sežgati. Že prej tisti večer so več seženj derv perpeljali, in peč začeli kuriti, da bi bila drugi dan prav razbeljena. Neznano veliko ljudi se zbere drugo jutro okoli razbeljene peči, kolikor so nar bliže mogli. Pervlečejo mučence, vsih oči so nanje obernjene. Blizo ognjene peči postoji Evstahi, povzdigne oči in roke proti nebu, ter moli na glas, in njegova sinova in njuna mati molijo ž njim iz globočine svojega serca: »Vsegamogočni Bog, Gospod nebes in zemlje! usliši našo pohlevno molitev, in dodeli nam svojem služabnikom, da nas ta ogenj očisti od vsih madežev, in dosežemo del tvojih svetnikov. Za kratek čas si nam lisk, ki smo ga nekdaj na svetu imeli, spet povernil; daj nam namesti te prazne in zamerljive časti zde tisto veličastvo, ki ga nikoli ne bo konec. Glej, voljno in z veseljem se ti damo v dar. Že gori ogenj, ki nas bo povžil. Oče, mati in sinova smo ti perpravljeni v žgaven dar. Sprejmi milostivo ta dar; tiste pa daj v sramoto, kteri se ti vstavljajo. Češeno bodi po nas, tvojih nevrednih služabnikih, tvoje sveto ime! Oh, ne zaverži te daritve, kakor daritve Abelnove in Abrahamove in kervi pervega mučenca Štefana nisi zavergel! Reši nas in vse, kteri bodo še za nami po tem potu terpljenja hodili, vsih zlegov, ki nas teže v tej dolini solz, in vzemi nas vse v svoje kraljestvo!« 
Po tej molitvi zaslišjo vsi štirje v svojih sercih, da je Bog rekel Amen, in vsi svetniki in angelji v nebesih so z veseljem povzeli Amen. 
Zde so vsi štirje v peč verženi, in ko da bi trenil, so vsi mertvi. Njih duše so šle v nebesa; njih trupla pa so čez tri dni ko so peč odperli, nepoškodovane našli, in pobožni kristjani jih pokopljejo. 
Smert svetih mučencev Evstahia, Teopiste, Agapita in Teopista je med kristjani v spominu ostala; da bi se njih spomin tudi per kristjanih perhodnjih časov ohranil, so se njih imena v bukve vsih mučencev zapisale, in 20. dan kimovca je odločen bil obhajati njih spomin ali god. 
Ko je preganjanje kristjanov, ktero je še dve sto let terpelo, na zadnje popolnoma nehalo, so blizo Tiburskega mesta, ki mu zde Lahi Tivoli pravijo, ravno ondi, kjer je Evstahi nekdaj na lovu nebeško perkazen imel, cerkvico postavili; na grobu pa, v kterem košice svetih mučencev Evstahia, njegove žene in njegovih sinov leže, so veliko cerkev sezidali. Ta stara in lepa cerkev stoji v Rimu še dan današnji. V spomin darovitosti svetega Evstahia, ktera je bila začetek njegovega spreobernjenja, in mu je per Bogu milost perdobila, pernese v tej cerkvi Rimsko ljudstvo vsako leto obilno darov, da se med uboge razdeli. Razdeljenje dobrovoljnih darov se sklene s to le molitvijo: 
»Dodeli, o Bog! svojim služabnikom, ki posnemajo zgled svetega Evstahia, in ubožce tvoje cerkve na zemlji z dobrovoljnimi darmi razveseljujejo, kar te prosijo, da se kedaj ž njim in njegovimi tovarši per tebi v nebeški časti vekomaj vesele, po Jezusu Kristusu, tvojem Sinu, gospodu našem. Amen.« 
