NA OSMO NEDELO PO S. TROJICI
Et vocavit illum, et ait illi: Quid hoc audio da te? Redde rationem villicationis tuae.
In on je njega poklical ter je rekel k njemu: Koku jaz slišim tu od tebe? Sturi rajtingo od tvojega hišovajina.
Je tedaj vener rejs, da vi, o častiti mašniki, katerem zdaj grešenki in grešence v spuvidi morjo njeh pregreli rajtingo dati, boste tudi vi mogli očitnu rajtingo dati, koku ste v vašim duhovnim stanu živeli? Tedaj vi krajli in cesarji, katerem vaši glavarji zdaj morjo od vašega velikega prehodišče rajtingo dati, boste pred vašem podvrženom folkom mogli rajtingo dati, kam ste taistu prehodišče dali? Tedaj vi gospoda, kateri vsaku glejtu od vaših flegarju in kmetu čisto rajtingo hočete imeti, boste tudi vi mogli rajtingo dati za vsak denar, katerega od kmeta čez dolžnust ste prejeli? Tedaj vi kopci, kateri noč in dan z vašmi bukvomi rajtingo delate, boste tudi mogli rajtingo dati, koku ste vaše blagu predajali? Tudi vi, hišni gospodarji, boste mogli odrajtat taistu blagu, kateru pregrešnu ste zadejali. Tudi vi hoštrši boste mogli rajtingo dati od taiste premajhene mire in vage, s katerimi ste ljudi goljufali. Vi žene, dasilih nihdar niste rajtat se učile, vener boste mogle od slednja misli in najkrivnejšega dejanja vašega pred celem svejtom rajtingo dati. Ne šlišite, kaj pravi s. evangeli? Redde rationem villicationis tuae! Ali kdaj le-tu bo? Na sodni dan, kadar vsi bomo k sodbi in k rajtingi poklicani. Surgite mortui & venite ad iudicium in rajtingo dajte od vašega življenja. Ali gdu se ne bo na tem prestaršil? S. Efrem, da lih bogaboječ, kadarkuli je premišlvav, da bo mogal od slednja besede, misli in dejanja rajtingo dati, od strahu se je tresil in milo jokal, kakor sam pravi. Igitur dum mente revolvo, timore corripiuntur omnia membra mea; dissilvor undique, oculi mei pra timore lacrymas fundunt, vox mihi deficit, & cogitationes mea silentium meditantur. In s. Job da si lih nedolžen, se je bal, rekoč: Quid Quis facijam, cum surrexerit ad inditandum Deus, & cum quæfierit quid respondebo illi? Pošlušajte tudi Davida. Non intres in iudicium cum ferno tuo, quia non instificabitur in conspectu tuo omnis vivens. In s. Pavlus se je tudi bal: Nihil mihi conseius sum, sed non in hoc instifieatus sum. Zatorej tukaj s. Bernardus zavpije: Quid in Babylone tutum, si in Ierusalem manet scrutinium? Qomodo virgulta immobilia stabunt, si huius pavoris turbine etijam eadri quatiunitur. Zatorej dokler vsi mi en dan imamo to težko rajtingo našega življenja dati, kakor očitnu nam pravi s. Pavlus: Omnes stabimys ante Tribunal Christi, itaque unusquisqie nostrum pro se rationem reddet Deo, hočem od te rajtinge danes govoriti N. N. ter se troštam, da le-to premislejoč njih živejnje bodo pobulšali, dokler Stapletus on pravi: Sicut sol omnes stellas fulgote sue obscurat; Sic solius indicy, & examinis memoria terrore suo omnes Concupiscentias extinguit. Poslušajte tedaj ter v imenu božjim začnem.
Na taisti strašni sodni dan bo prišel ta rihtar nebeški na zemlo, nikar že kakor ta prvikrat ubužec in reven z našo nedlužno naturo pokrit. Verbum Care factum est. Ampak in sede maiestatis suae. Ta prvikrat je bil prišel na tihim, da obeden ni vedel. Cum quietum silentium tanerent omnia & nox in suo cursu mediu iter tanerent omnia. Ampak takrat bo prišel očitnu, da vsi bodo vedeli in videli. Deus manifeste uenient, Deus noster, & non silebit. Ne bo prišel kakor ta prvikrat poln gnade in milosti kakor ena frišna rosa. Descent sicut pluuia in vellus, siet stillicidia stillantia super terram. Ampak kakor ena goreča strela, katera bo vse pred sabo požgala in končala. Ignis in conspectu eius exardescet, & in circuitu eius tempestas vallida. Ne bo prišel kakor ta prvikrat, da bi naše duhovne bolezni ozdravil in tu zveličenje nam dal. Ego vieni, ut uitam habeant, & abundatius habeant. Ampak da bi te grešne sodil in frdamal. Ecce dies Domini ueniet crdelis, & indignatione plenus, & iræ furorisque an ponendom terram in solitudinem, & peccatorji eius contrerendos da ea. Ne bo prišel kakor ta prvikrat iskati te izgublene ovčice. Ego sum pastor bobus, & animam meam pono pro ouibus meis. Ampak bo prišel, da sledni od svojega živejna njemu bo rajtingo dal. Redde rationem uillicationis tua. Ta prvikrat je bil prišel kakor en dobrutljivi ženin. Tanquam sponsus procedens da thalamo suo. In vse vabil k ohceti. Venite a Nuptias ta krat pa prišel bo kakor en praeceptor ali mojster, kateri pred sabo pokliče svoje šularje in sledni mu more pokazat svoje pismu, aku je prav A, B, C pisal, kakor on mu je neprej napisal.
Zdaj aku želite vejdit, zakaj tulikajnkrat s. evangelisti Kristuša imenujejo magister, dokler čez petdesetkrat mu pravijo magister. In cilu dobru Kristušu je le-tu ime dopadlu; v tem ki enkrat mu so dali magister, jim odgovori: Vos me vocatis Magister; & bene dicitis: sum etenim. Zamerkajte tedaj to skrivnust, krščeniki, kateri Kristusavi šularji ste: Kristus bo z nami sturil, kakor s šularji sturi en praeceptor ali mojster, kateri uči svoje šularje pisat. Ta jim naprej napiše in zapovej, da imajo na njegove puštobe gledat in po taistih pisat, jim obljubi (da aku bodo dobra mrkali in pisali) šenkat en lep pildek; če pa bodo žlaht pisali, da jih bo dobra otepel in na ta oslovi stol posadil. Kadar vidi, da za te oblube ne marajo, jih krega, s šibo po mizi tepe in jih straši ter jih opomina, da bi na njega pismu gledali. Kadar že ura pride, da sledni ima na svoj dum pojditi, takrat enega za tem drugem pokliče in vpraša, kaj se je naučil. Gleda, koku je pisal in aku njeh puštobi so glih njegovim puštabam; in kadar niso glih, takrat začne jih sfariti, rekoč: »Osel, ne vidiš, da ta puštob A ni, kakor sem ga jaz napisal? B je umazan, C je krumpast, D je grd, E je premajhen. Ah, ti žlaht fant, nikar enega puštoba nisi prov sturil.« Takrat popade šibo, ga začne šeškat in tepsti in ga na ta oslovi stol pošlje, ki s špotom more sideti. V glihi viži ta veliki mojster Kristus Jezus nam je naprej napisal, koku imamo živeti, rekoč: Exemplum dedje vobis, ut sicut ego feci, ita & vos faciatis.
Čez dan našega tekočega lebna v šuli veliki tega svedita nas sfari in krega skuzi preroke, apostolne, učenike in pridigarje, da bi nas v strahu držal, da bi se učili, mrkali na ta eksempel in se bali faliti in da bi bukve naše duše ne umadeželi. Udari tudi po mizi našega života s šibo te bolezni, buštva, lakoti, vojske in kuge. Ego humiliavi lignum sublime, pravi skuzi preroka. Kadar pa bo prišel čas in ura, da sledni bo mogel na svoj dum pojditi, kakor si bo eden zaslužil, ki bo do vekoma mogel prebivat, in na sodni dan le-tu se bo godilu.Cuncta, quæ fiunt, adducet Deus in indicium, pro omni errato, siue bonum, siue malum sit. Takrat bo vse poklical: Surgite mortui, venite ad iudicium! Vsakateri ponese svoje bukve pred tega nebeškega mojstra, v katerih bodo vsi grehi zapisani. Liber scriptus proferetur in quo totum continetur, unde mundus indicetur. Takrat bo enega za drugem poklical in v bukve naše vejsti gledal in puštob za puštobom premišljuval in dejal nam grešnikom in vam grešencem. Ta puštob A, Andoht, ni si prav mrkal na moje pismu, ki stoji zapisanu in zapovedanu: Devota ac promptissima merite Deo tuo servies. Ti imaš G. Bogu andohtlivu in flisnu šlužiti. Ali ti si taku majhenu andohti pruti meni imel, da en cel dan nisi li enkrat na mene spumnil, temveč kadar si z mojim imenom predel in zašental in aku ste kakušno andoht meni časih sturili, vener zraven druge Bogove ste molili, kakor Samaritanarji. Cum Dominum corelent, Dis quoque suis sruebiant iuxta consuetudinem gentium. Da si lih ste vešli, kaj sem jaz skuzi Safonia dejal: Disperdam eos, qui iuranz in Domino, & iurant in Melchon. Ta puštob B, Brumnost, je preveč umadežen. Jaz B vam sem bil zapovedal: Ambulate in via immaculata, ti pa tavženkrat si umadežal tvojo dušo, po pildu s. Trojice stvarjeno, skuzi nesramne besede, negnusne misli in grešnu dejanje. Maculata es in iniquitate. In: denigrata es super carbones: in garda si ratala, kakor hudič, čigar volo si vselej doprnašala, da si lih večrat vas sem kregal in sfaril, rekoč: Vos ex parte Diabolo estis, & eius opera vultis perficere. Jaz vas sem večkrat prosil, da bi imeli brumnu in nedolžnu živeti, rekoč: Estote perfecti, sicut Pater uester cælestis perfectus est. Ali vse zabstonj. Ta puštob C, Cirku, je napek sturjen. Jaz vam sem večkrat dejal: Domus mea domus orationis vocabitur. V moji cerkvi vi nemate drugega delat, ampak molit; drugega nemate mislit, ampak na moje nebeške skrivnusti. Vos autem fecistis illam speluncem latronum. V tem ki v cerkvi ste mene večkrat režalili kakor častili, večkrat resrdili kakor utalažili, se niste mene schonali. Dasilih ste vešli, da jaz v priče se najdem v s. zakramentu, vener ste pred mano takušne misli imeli, da huši niste mogli v eni hoštariji imeti, ste takušne hude želje v vaše srce pripustili in jim prvolili, da huši bi ne bili mogli imeti v hišah teh gmajn lotrc, in niste nič bulejše kakor filistrši, kateri so hoteli, da bi pod eno streho prebivala ta skrina Božja in ta nesramni malik Dagon. Tulerunque Philisthÿm ercem Dei, & intulerunt eam in Templu Dagon. Zatorej neusmilenu sem jih bil štrajfal. Et facta est confusio mortis magnæ in Civitate. Za volo tega tudi vas se ne bom schonal. Ta puštob D, Dobru dejanje, ste grdu sturili. Jaz večkrat vam sem dejal in zapovedal: Bene fac ante mortem. Dobru sturi pred smrtjo in nikar ne odnašaj do tvoje puslednja ure. Ne differas da die, in diem subito enim veniet ira illius, & in tempote vindictæ disperdet te. Taku vas je opominjal ta modri, ali vi na le-tu niste mrkali, temveč vseskuzi ste hudu delali. Iugiter facientes malum. Dokler ste v grehoh vaše glejta dokončali. Et consumpti estis in iniquitate vestra. Da nihdar dobrega sadu niste prinesli, kakor unu nerodovitnu fagavu drivu, kateru sem bil prisilen prekleti: Nunquam ex te fructus nascatur. Za volo tega tudi vas zdaj ne morem žegnat. Ta puštob E, Eksempel, je silnu spačen. Vam, zlasti mašnikom, sem skuzi mojega jogra Pavla večkrat dejal: Esto exemplum fidelium in verbo, in conversatione, in caritate, in fide & častitate. In omnibus teipsum praebe exemplum bonorum operum. In vener ti mašnik namejsti dobrega hud eksempel si dal in druge pohujšal: Factus est illis in scandalum. Ti mašnik, kateri nisi živil, kakor si bil dolžan in vener druge si z besedo učil, nisi bil nič bulejše kakor oni judoški farji, od katerih sem dejal k njeh spotu: Dicuni, & non faciunt. Besede so bile dobre, ali dejanje je bilu hudu. Vox est Iacob & manus sunt Esau. Ti si bil kakor gosli, katere druge razvesele, same pa nič ne slišijo; ti si bil kakor ta sveja, katera drugim svejti, ali sama sebe sicera; kakor izgun, kateri druge v cerku vabi in sam nihdar ne gre noter; kakor znamenje na cesti, kateru drugem pot kaže, ali samu pa na svojim prvim mejstom ostane. Ti si bil kakor oni hudobni Jerobaom, kateri skuzi ta hud eksempel je bil ta preprosti folk pripravil, da od pravega Boga so bili odstopili. Ali čez takušne sem že sodbo sturil, rekoč: Væ homini illi pri quem scandalum unit. Ta puštob F, Ferahtan, je napek pisan. Jaz vam sem bil zapisal: Discite a me, quia mitis sum & humilis corde, & invenietis requiem animabus vestris. In vam sem bil obljubil, aku boste krotki in pohlevni, da vas hočem povišat. Qui se humiliat, exaltabitur. In da si pred svejtom žlahten, bogat in učen, vener v tvojim srcu imaš ferahtan biti in imaš spoznati vse od moje dobruti in milosti, taku boš moje gnade deležen ratal. Quanto magnum es, humilia te in omnibus, & inuenies gratijam coram Deo, quonijam magna potentia Dei solius, & ad humilibus honoratur. Ti pa ravnu kakor oni farizej, od katerega v s. evangeliju stoji pisanu, da vse druge je zaničeval in li sam sebe štimal, si sturil; zatorej kakor taistega sem bil ponižal, taku zdaj bom tudi tebe, dokler ravnu danes je taisti dan, od katerega Izaijas je guvoril: Dies Domini super omnem superbum, & execelsum, & arogantem, & humiliabitur. In dokler ta puštob si pisal nikar po mojim eksemplu, temveč po Luciferju, zavolo tega boš z njim na tem najzadnemu stolu v pekli sedel in tvojo prevzetnost do vekoma preklinal, rekoč: Quid nobis profuit superbia, aut deviciarium iactantia quid contulit nobis? Transierunt omnia illa tanquam umbra. Ta puštob G, Gnada, je premajhen. Jaz sem bil tebi dal mojo s. gnado, da bi s taisto si pomagal in večji gnade si zaslužil, kakor oni evangelski hlapec, kateri je bil pet centov prejel, je pet drugih dobil, kateremu njegov gospud je dejal. Euge serve bone & fidelis, quia in modico fuisti fidelis, supra multa te constituam, intra in gaudium Domini tui. Ali ti hudobni si vse moje gnade na hudu obrnil: tvojo pamet si nucal k šelmariji, tvojo žlahtnust k preganjenu teh bogih sirotic, tvojo mladust in lepoto h nečistosti, tvoje zdravje h pijanosti in požrešnosti. Jaz vam sem večkrat dejal: Fratres. Hrtomur vos, ne in vacuum gratijam Dei recipiatis. In kadar bi vi nucnu prejeli in si z le-to pomagali, velike šace nebeške bi bili dosegli, dokler stoji pisanu: Infinitus est thesarus hominibus, quo, qui vsi sunt, participes facti sunt aminitæ Dei. Vi pa gnado mojo, kakor Judaž Iškarjot h večnemu pogublenju ste obrnili, in vi, kakor oni, boste do vekoma trpeli. Ta puštob H, Hvaležnost, stoji krumpastu. Jaz večkrat vas sem opominjal, da bi imeli meni hvaležni se izkazat, dokler vas sem svaril, z mojo s. Rešnjo krvjo od pala rešil, z mojim s. R. Telesom špižal, zatorej Pavlus vas je lepo vučil. Pax Christi excultet in cordibus vestris, in qua, & vocati estis in ono corpore: & grati estote. Vi pa ste bili vselej meni nehvaležni, na kateru Pavlus je mislil, kadar je dejal: Hoc autem scitote, quod in novissimis diebus instabunt tempora periculosa: erunt enim homines seipsos amantes: Ingrati, scelesti. Vi ste bili hvaležnejši taistemu, kateri vas je enkrat v gostje povabil, kakor meni, kateri vas 60 glejt vas sem živil in obilnu oskrbel, da si lih je bilu zapisanu: Cum comederis, & saturatus fueris, benedicas Domini Deo tuo, pro terra optima, quam dedit tibi. Vi ste bili hvaležnejši temu, kateri li eno besedo dobro za vas je rekal, kakor meni, kateri vse skuzi Očeta nebeškega za vas sem prosil. Hudiču in vaši živini hvaležnejši ste bili kakor meni, zakaj na le-te večkrat ste spumnili kakor na mene. Hæccine reddis Domino popule stulte, & insipiens? Nomquid non ipse est Pater tuus, qui possedit te, & fecit, & creauit? Taku vas je sfaril Mojzes, ali za tu niste nič marali. Pravičnu se morem čez vas tožit, rekoč: Filios enutrini, & exaltani, ipsi autem speuerunt me, zatorej: Amen dico vobis, quia nescio vos. Ta puštob IN, Zveličenje tvoje duše, sem bil tebi priporočil skuzi usta s. Petra, rekoč: Fideli creatori commendent animas suas in benefactis. Vi pa ste li skrbeli za vaše truplu, da li tu ni obenega pomankanja, temveč obilnost imelu, za dušo pa niste nič marali, dasilih uboga prez gnade božje in smrdeča in negnusna v greheh je ležala. Jaz skuzi svoje pridigarje vas sem sfaril in dejal: Quid est, quod uelis habere malum? Dices mihi nihil omnio. Non uxorem, non filium, non sruum, non ancillam, non tunicam, postremo non caligam, & tu uis habere malom uitam rogote, prapone animam tuam caligæ tuæ. Jaz vam sem večkrat dejal, da vam ne bo nič pomagalu, da bi si glih ves svejt vdobili, kadar bi vašo dušo izgubili. Quid proderit homini si lecretur mondum totum, & detrimentum animæ suæ faciat. Niste hoteli bolgat in pošlušat, zdaj v pali boste to risnico spotnali: Vias difficeles ambulauimus, uijam autem Domini ignorauimus. Ta puštob K, Krst, je ves spačen in umadežan. Jaz od njegove lepote veliku proprej skuzi usta preroka Ezehija sem pravil: Effundam super vos acquam mundom, & mendabimini ab omnibus inquinamentis vestris; & dabo vobis cor novem & spiritum novem. Vi skuzi krst ste bili ratali moji otroci in erbiči. Kakor pravi s. Joanes: Vidite qualem charitatem dedit nobis Pater, ut Filiji Dei nominemur, & simus pri baptismum. V s. krstu sem vas bil gori vzel za moje otroke, da bi moje s. zapuvidi hranili, hudiču odpovedali, ste bili obljubili, ali niste držali, temveč kakor en drugi Julijanus Apostata ste se sramuvali krščanski živeti ter ste se hvalili in štimali, kadar ste moje zapuvidi prelomili. In des si lih s. katoliš krščanska Cerku je za vas prosila: Da cunctis, qui Christana professione censetur, & illa respuere, quæ huic inimica sunt nomini, & ea quæ sunt apta sectari. Jaz bi bil rat všlišal, vi pa niste hotei prvolit, zatorej poberite se z ajdi v tu večnu pogublejnje. Ta puštob L, Ljubezen, meni cilu nič ne dopade. Jaz sem bil očitnu zapisal: Diliges Dominum Deum tuum ex toto corde tuo, & ex tota anima tua, & ex tota mente tua. In za tega volo Bug nas je taku močnu ljubil, da bi tudi mi njega ljubili, kakor pravi s. Bernardus: Ad nihil aliud amavit Deus, quam ut amaretur. Cum amat non aliud vult, quam amari. Vi pa ste več ljubili taisto smrdljivo in grešno peršono, taisti nesramni lušt vašega mesa kakor pa mene, zatorej niste mene vredni gledat, dokler jaz sem vam zapisano pustil: Qui amat Patrem, aut matrem. &c. pljusquam me, non est me dignus. Ta puštob M, Modrust, ni, kakor sem jaz želel. Jaz sem vas učil: Estote prudentes sicut serpentes, & simplices sicut columbae. Kača je modra, zakaj na drugu ne gleda, ampak da glavo ohrani, v kateri nje živitek stoji; golob pa je taku preprost, da obenega ne rezžali. Vi pa ste vse napek sturili, dokler niste imeli soseda ali bližnjega, da bi ga ne bili rezžalili in škodovali. Za mene, kateri sem vaša glava, kateri vas sem regiral, niste nič marali in več ste se schonali vašega hlapca in dekle, dokler pred mano ste tu sturili, katera sturiti pred njimi bi se bili anali. Zatorej bom potrdil taisto sodbo. In terra sanctorum iniqua gessit, & non videbit glorijam Domimi. Ta puštob, N, Natura, ni po moji voli. Jaz sem vam dejal, da nemate živeti po vaši hudi naturi kakor ta nepametna živina. Nolite fieri sicut equus, & malus quibus non est intellectus. Vi pa ste živeli, kakor taisti, od katerih piše moj joger. Subintroierunt enim quidem homines (qui olim prascripti sunt in hoc indicium) impÿ, Dei nostri gratijam transrentes in laxurijam. In dokler nihdar niste hoteli vašo naturo umojstric, v nebu ne šlišite, zakaj jaz sem dejal: Regnum celorum vim patitur, & violenti rapiunt illud. Ta puštob O, Obluba, ni prav pisanu, zakaj jaz sem bil zapisal: Redde Altissimo lota tua. Vi pa, kadar ste bili bolni ali v nevarnosti, stu oblub ste sturili meni in mojim svetnikom; in kadar vas sem uslišal, ste se meni zlagali. Spumnite, da Ananija in Zafira za volo ene same lasje z naglo smrtjo so bili umrli, aku vi z večno smrtjo boste zdaj umrli, vam ne morem pomagat. Zakaj mojo besedo ne bom nazaj potegnil, katero sem govuril: Si quis votum Domino voverit, aut se constrinxerit turamente: non faciet irritum verbum suum, sed omne quod premisit, implebit. Ta puštob P, Praznik, nima obene podobe z mojim. Jaz sem bil na Mojzesave table zapisal: Memento, ut diem sabbati sanctifices. Jaz sem hotel, da bi praznik praznujevali z molitvijo, s pošlušajnom Božje besede, s premišljuvajnom moje dobruti in gnade, kakor vas je učil s. Ambrož: Festus dies Domini est, ubi perfectarum virtatum gratia est; qua tunc perfecta sunt, si sollieitudines saculares, & corporales illetebras victor animus deliminent a voluptatis exeludat. Vi pa najhudobnejša ste v praznik bili, cel dan ste pili, kvartali, plesali in stu nespodobnih del doprnašali. Taku da resničnu od vas je govuril s. Hieronimus. Quod si quando dies festus venerit, saturantur vino, epulis, & luxuria ad vomitum. Takušni prazniki meni ne dopadejo: Calendas vestras, & solemnitates vestras, odivit anima mea, facta sunt mihi moesta. Zatorej od mene Iona ne troštajte se, ampak od hudiča, kateremu ste praznujevali. Ta puštob R, Risnica, kumaj in kumaj se pozna. Jaz vam sem bil zapovedal, da bi ne imeli lagati, temveč risnico govoriti. Deponentes mendicium, loquimini veritatem unusquisque cum proximo suo. Vi pa ste li na eksempel tega satana gledali in nihdar ene risnične besede z vaših ust ni bilu šlišat. Zatorej potrdim tu, kar nekedej sem dejal: Vos ex patre Diabolo estis: ille homicida erat ab initio, & in ueritate non stetit: quia non est ueritas in eo, cum loquitur mendacium, ex propÿs loquitur, quia mendax est. In da lih. s. Ambrož vas je prosil, rekoč: Cauete, fratres mendacium, quia omnes, qui amant mendacium, filiji sunt diaboli. Vi pa ste se hvalili, kadar enega z lasjo ste ogoljufali in ste se štimali, rekoč: Locuti sumus da corde urba mendaciji. Sodba moja je že čez vas sturjena: Qui loquitur mendacia, pribit. Ta puštob Z, Zakon, je preveč umadežan. Jaz vam sem bil zapovedal: Non mœchaberis. S. Pavlus vas vučil: Vt unusquisque scia: uas suum possidere in sanctifaciationem. Vi pa že vejste, v kakušni viži ste živeli in vkupaj ta s. zakon držali in kulikajnkrat ste zakonsko vero prelomili. Od katerih je govoril Jeremias, kadar je dejal: Vnusquisque ad uxorem proximi sui inihiabar. Pavlus vas je opominjal, da bi se varovali: Nolite errare: Adulteri Regnum Dei non possidebunt. Niste vener se hoteli pobulšat, za volo tega se bo nad vami dopolnilu, kakor S. Duh pravi: Qui autem adulter est, propter cordis inopijam pridet animam suam. Ta puštob T, Tovarištvu, nisi prav držal. Jaz sem tebi bil zapovedal: Cum viro sancto assiduus esto, quaecumque cognoveris observantem timorem Dei. Zakaj tudi ti bi bil svet in bogaboječ ratal. Cum Sancto sanctus eris, & cum viro innocente innocens eris. Ti pa tvoje tovarištvo si vselej želel imeti s temi grešnimi. Si videbas furem currebas cum eo, & cum adulteris portionem tuam ponebas. Zatorej zdaj ne morem se čez tebe usmilit, dokler stoji pisanu: Quis miserebitur incantatori a serpente percusso, & omnibus, qui appropiant bestÿs? & sic qui comitatur cum viro iniquio, & obvoltus est in peccatis eius. Ta puštob V, Vera, ni po moji misli. Jaz sem dejal: Amen, amen dico vobis: qui credit in me, habet vitam aeternam. Vi pa z usti ste dali: Credo, Domine, z dejanjem pa ste vse drgači sturili, zatorej vaša vera vam nič ne bo pomagala, kakor večkrat ste šlišali. Quid prodest, fratres mei, si fidem quis dicat se habere, opera antem non habeat? Nunquid poterit fides saluare cum. Ta puštob Č, Čas, niste dobru in nucnu doprinesli, dasilih s. Pavlus vas je opominjal: Dum tempus habemus, operemur bonum. Vi pa li nenucnu ste stali, zatorej vas sem svaril: Quid hic stati stota die otiosi? Zatorej na videm, da bi obnu dobru delu v rokah imeli, kakor od vas je David govuril: Dormierunt sumum suum, & nihil invenerunt omnes viri deviciarum in manibus suis. O zanikrni, o hudobni, o boganarodni grešniki in grešence! Kaku majhenu ste na moj eksempel gledali in kaku žlaht ste pisali po mojih s. zapuvidoh! Moje oku ne more faliti, kateru vse le-tu faljenje vidi zapisanu v bukvoh vaše vejsti. Dosehmal jaz sem molčal in potrpljenje imel. Haec fecisti & tacui. Zdaj pa ni več čas molčati, temveč bom tebe štrajfal in na tu zadnje mejstu v pekel postavil kakor enega nepametnega in nevrednega šulerja, ki do vekoma boš z velikim špotom in martro trpel in prebival. Quid ad hoc respondemus, fratres? pravi s. Ciprianus. Kaj bomo takrat odgovurili? S. Bernardus, kadar je le-to ostro rajtingo premišlvav, se je od strahu tresil, potil in jokal, rekoč: O lacryma ubi est? O fontes lacrymarum! Fluite super facijem meam: Deus meus quid facijam cum venerit indicium tuum? Quid respondebo cum uenerit examen indicÿ tui? Væ diei illi, in quo peccaui. Aku taisti nesrečni človek, katerega oni krajl je vprašal, rekoč: Qumodo huc intrasti non habens uestem nuptialem?, ni vejdil, kaj odgovorit. Az ille obmutit. Kaj bo mogel odgovorit ta grešni človek, kateri s temi velikemi grehomi kakor z eno reztrgano suknjo pred tem nebeškem rihtarjam bo stal in čisto rajtingo mogel dati od slednja ure in minute? Redde rationem villicationis tuae! Rajtingo, rajtingo hočem imeti od vseh ljudi. Ti, Adam, oče teh človeku, sturi rajtingo od devet stu in trideseti glejt, Enoh od devet stu in petdeset glejt, Matuzalem od devet stu in devet in šestdeset glejt, ti od stu glejt, ti od petdeset, ti od štirideset! Ah moj Bug, kakušna težka rajtinga bo le-ta! Quid ad hoc respondebimus, fratres? Morebiti da se bomo v tajbo postavili? Nič ne bo pomagalu, zakaj vse stvari bodo spričevale, da nismo po eksemplu božjim pisali in njegove s. zapuvidi držali. Omnis creatura armabitur contra insenzatos. Takrat hudiči bodo dali: O pravični rihtar! Ti si nas z en sam greh z nebes v pekel vrgel in z angelu si nas k hudičem sturil; mi sedaj tudi čakamo, da le-te, kateri niso živeli po zapuvidi božji, imaš frdamat in v našo oblast jih dati, dokler vselej našo in nikar tvojo volo dopolnili so: mi spričeno, da ta je bil nevoščliv svojemu bližnjemu kakor Kajn, ta je bil prevzeten kakor faraon, ta je bil nečist kakor Herodež, ta je bil goljuf kakor Joab, ta je bil nehvaležen kakor Absolon, ta je bil en tat kakor Akan, ta je bil en ohrnik kakor Akab, ta mašnik je bil nevreden kakor Phines in Ophnes, ta duhovni je bil hudoben kakor Balaam, ta žena je bila prešešna kakor Herodias, le-ta je bila lotrska in nesramna kakor Jezabel, le-ta je feratala moža kakor Dalida Samsona. Vse le-te si že enkrat v našo oblast dal, daj tedaj nam tudi le-te, kateri so tudi živeli kakor oni. Takrat tudi ta vejst bo začela se tožit in spričevati, rekoč: Jaz, o pravični rihtar, sem sturila mojo dolžnust in nisem meru ponoči in po dnevi pustila, da bi od greha nehav, ali vse zabstonj. Testimonium reddente illis conscientia ipsorum. Nebesa bodo spričevali in tožili. Mi smo jim našo svetlobo kazali, da bi k tebi rajžali, oni pa: Magis dilexerunt tanebras, quam lucem. Mi smo videli, kadar ta in oni greh so doprinesli. Reuelabunt cæli iniquitatem eius. Tudi angelci bodo spričevali in dali: Exurge Domine, & dissipa inimicos tuos. Zakaj mi smo jih lepu vučili po tvoj zapuvidi živeti, ali nihdar nas niso hoteli bolgat, temveč li po hudičevim notridajanju so živeli. Astiterunt omni uiœ non bonœ, & inquinatœ sunt uiœ illorum in omni tempore. Večkrat smo tem bogatim dali: Diuitœ si affluant nolite cor opponere. Ohrnikom pa: Rapinas nolite concupiscere. Prevzetnom pa: Nolitr exollere in altum cornu vestrum. Šentvacom pa: Nolite fieri sicut equus, & mulus. Trdovratnim pa: Hodie si uokem Domini audieritis nolite obdurare corda uestra. Ali vse tu nič ni pomagalu, zatorej štrajfaj jih in mi bomo do vekoma tvojo pravico častili. Kaj bomo takrat začeli? Kaj bomo odgovorili? Kam se bom obrnili? Pravi s. Hieronimus: Quid facies peccator? cum contra te conscientia propria loquetur, scriptura fatebitur, accusabunt te elementa, armabitur contra te omnis creatura. Crux Christi contra te orabit: Christus sua uulnera contra te allegabit: Quid facies peccator? Ah moj Bug, kaj z ena težka rajtinga bo le-ta! Sam G. Bug bo spraševal ter sodil, o strah! Hudič bo tožil, o grozovitnost! Angelci in nebesa bodo spričevali, o reva! S. križ in s. rešne rane, katere sicer so imele biti naše zveličenje, bodo vpile maščuvajine. Joh, joh, joh nam grešnikom in grešencem! Kaj bomo takrat začeli? Kam se bomo obrnili? Kaj z en izguvor bomo našli? Ah moj usmiljeni Jezus, jaz n hočem več taku hudobnu in grešnu živeti, temveč hočem na tvoj eksempel gledat, po taistim, kar bo meni največ mogoče, živeti in za te doprinesene grehe na naga kolena pokleknem in pohlevnu te prosim, podeli meni tulikajn časa živeti, da bi se solzami mogel moje madeže oprati, čez moje grehe pravo pokuro sturiti, da bi hudiči ne imeli tulikajn uržohu mene obtožit in da bi ne šlišal tulikajn prič čez mene spričevat in zlasti, da bi v tvojih s. ranah zveličenje, nikar frdamajne našel. Recordare, Jesu pie, quod sum causa tuae viae; ne me pridas illa die. Ingemisco tamguam reus, culpa rubet vultus meus, supplicanti parce Deus. Amen.
NA SEDMO NEDELO PO S. TROJICI
Omnis arbor, quae non facit fructum bonum, excidetur, et in ignem mittetur.
Vsaku drevu, kateru dobrega sadu ne prinese, tu bo posekanu in v ogen vrženu. Matth. 7.
Živite, o vrne duše, brumnu in bogaboječu! Poflisajte se zapuvidi božje držati, dobra s. dela doprnašat, da pravica božja ne bo prisilena zapovedat vas, kakor enu nerodovitnu drevu posekat in v ta palenski ogen vreči, ampak da boste taisto posledno uro šlišali taiste trošta polne besede, katere je šlišal s. Miklavž: Euge serve bone, et fidelis, quia in pauca fuisti fidelis, intra in gaudium Domini tui. Živite taku svetu, da ob vaši smrtni uri bodo ti hori teh angelcu in svetnikov prišli po vašo dušo, kakor so bili prišli po dušo s. Martina in v nebu priti so ga vabili, kakor stoji pisanu: Laetentur angeli, chorus sanctorum, turba virginim invitat: mane nobiscum in aeternum. Šlužita izvejstu g. Bogu, da ob taisti uri boste videli nebesa odprta in Kristusa pripravljenega vašo dušo gori vzeti, kakor je videl s. Franciscus in zatorej močnu se je, veselil. Srečni vi, aku boste živeli taku andohtlivu, kakor je živel Adolphus, duhovni sin s. Francisca, kateremu Marija Devica se je bila ob taisti uri smrtni prkazala in z le-temi besedami troštala: Ecce filius meus, cui fideliter servivisti, dabit tibi coronom gloria. Andohtlivu in brumnu živite, da andohtlivu boste tudi sklenile vaše živejne, kakor s. Clara, katero Marija Devica je bila prišla objeskat. Et procedit ad lectum reginja se inclinanz, complexum dulcissimum praestat. Taku od nje stoji pisanu. Doprnašajte sad dobrega dejanja, da eno dobro smrt boste sturili, dokler s. David pravi: Pretiosa in conspectu Domini mors sanctorum eius, In varujte se grešnu živeti, zakaj stoji pisanu: Mors peccatorum pessima in v današnim evangelu: Omnis arbor, qua non facit fructum bonum, excidetur, et in ignem mittetur. Zakaj je gvišnu in resničnu tu, kar pravi s. Avgustinus: Quonijam naturali ordine sequitur mors bona vitam immaculatom, et qualis quisque vivit, talis regulariter moritur. In ravnu le-to resnico danes jim hočem izkazat.
Na tem cilu nimamo cviblat, da ta, kateri brumnu in pravicnu živi, da tudi dobro smrt sturi, dokler sam s. Duh pravi: Tementi Dominum bene erit in extremis, et in die defunctionis suae benedicetur. In da ti grešni tudi eno hudo smrt bodo sturili v glihi viži s. Duh pravi: Vae vobis viri impiji, qui drliquistis legem Domini altissimi, et si nati fueritis, in maledictione nascemini; et si mortui fueritis in maledictione erit pars vestra, Kateru nam je hotela dat zastopit ta modra žena Theukuites, kadar k krajlu Davidu je dejala: Omnes moremur, et quasi acquae dilabimur in terram. O mogočni krajl, ti dobru veš, da vsi imamo umreti, zakaj naše živejne je ravnu kakor voda, katera teče po zemli. Ali zakaj priloži to besedo po zemli? In zakaj ne pravi po žlebi, dokler po žlebi hitrešči teče kakor po zemli? Zamerkajte, da voda, katera teče po žlebah, obenega duha ne udobi, ali voda, katera po zemli teče, vselej duh in lastnust te zemle nase potegne. Aku zemla je žveplena, taku tudi voda po žveplu deši; če ta voda po glinu teče, duh od njega vzame; če teče po zemli, katera je zmešana z zlato ali železno rudo, ta voda te lastnusti tega zlata ali železa nase potegne. Omnes moremur, et sicut acquae dilabimur in terram. Naša smrt diši po našem živejnu; aku lepu in brumnu, bogaboječe živimo, je gvišnu, da naša smrt bo lepu dišala, tu je eno dobro in srečno smrt bomo sturili; aku grešnu in boganerodnu bomo živeli, grdu in strašnu bo naša smrt dišala, tu je eno hudo in nesrečno smrt bomo sturili, zakaj malukdaj drugače se zgodi, kateru potrdi s. Avgustinus, rekoč: Non potest male mori, qui bene vixerit, et vix bene moritur, qui male vixerit.
In ravnu le-tu nam je hotel dati zastopit s. Duh, rekoč: Multas curas sequentur somnia. Tu, kar človek čez dan stanovitnu misli, radu ponoči mu se sanja, kateru tudi Claudianus je spoznal, rekoč: Omnia, quae sensu volvuntur, lota diurno, tempore nocturno reddit amica quies. In Marijanus piše, da je poznal enega gospuda, kateri celu glejtu je na lov hodil in druge misli in skrbi ni imel, temveč zajce in jelene loviti; le-ta večkrat ponoči je sanjal, da se na lovu najde, zatorej s postele je gori skočil, po hiši tekal, pse vkup klical, v rozič je trobil in se ni zvedel, dokler hlapci niso prišli gledat, kaj taisti šraj pomeni. Piše tudi od enega peka, katerega je dobru poznal, da ta ponoči je gori vstal in kruh zamesil in za tu nič ni vedel, temveč da mu se je sajnalu. Glihi viži piše od ene gospe, katera ponoči je gori vstala, lepu se je oblekla in pri svetlobi te lune se je v špegu gledala ter pred špeglom do belega dneva je spala. Tudi berem od Scipioni Afrikanskega, da le-ta ponoči je večkrat s postele skočil, za svoje orožje popadel in začel okoli sebe mahat in sekat, kakor da bi s savražnikom se fehtal. Ali zakaj tu? Multas curas sequentur somnia. Kar človek cel dan misli, tu mu se ponoči sanja. Scipio vseskuzi je na vojsko mislil, zatorej od boja mu se sanja. Itd. O vrne duše! Naš dan je tu tekoče živejne, noč je ta smrtna ura. Tu, kar čez dan našega živejna mislimo in delamo, le-tu nam se bo sanjali ponoči naše smrti, za volo tega sedaj je čas mislit in delat tu, kar bomo želeli na taisto pusledno uro delat in mislit. Zakaj je gvišnu, da Omnia, quae sensu volvuntur, lota diurno, tempore nocturno reddit amica quies.
Zatorej se ne čudim, da s. Avgustinus je bil umrl, v tem ki psalme te pokure je molil, dokler le-te vse njega živočje dni je pred očmi imel. Se ne čudem, da s. Thomas Acquinates njega pusledno uro je le-te s. besede pisal: Veni dilecte mi. Zakaj na drugu ni mislil, dokler je živel, kakor na svojega lubega Jezusa. Se ne čudim, da s. Franciscus je bil umrl takrat, kadar to bridko martro Kristusa Jezusa je premišljuval, zakaj vselej le-tu je v svojem srcu imel. Se ne čudim, da s. Dominicus je bil svojo duše čez dal tarkat, kadar le-te besede je molil: Educ da custidia animam meam ad confitendum nomini tuo. Dekler je vselej premišljuval, da ta svejt ni drugega, ampak ena strašna keha. Se ne čudem, da s. Edmundus je bil dušo stvarniku povrnil, v tem ki rane Kristusave je bil kuševal, rekoč: Hauritetis acquas in gaudio da fontibus salvatoris. Zakaj vse njega veselje in trošte pri teh s. ranah je imel. Se ne čudem, da s. Gerardus, brat s. Bernarda, ob taisti pusledni uri na ves glas je bil zapil : Laudate Dominum da coelis, zakaj nihdar drugega ni delal, temveč g. Boga je častil in hvalil. Ah, le-tukaj žihar gori bom zavpil: Pretiosa in conspectu Domini mors sanctorum eius, ki s. Bernardus priloži: Pretiosa plane tanquam finis laborum, tamquam victoriae consumatio, tanquam vitae ianua, et perfectae securitatis ingressus, Jaz vejem, N.N., da boste želeli taisto pusledno uro s pravega srca g. Boga častiti, njega s. rane kuševati in v taisteh vaše grehe oprati, eno pravo grevingo čez vse pregrehe imeti in na vse lušte tega svedita pozabiti in li te nebeške trošte želeti in samo s. bridko martro premišljuvati. Sedaj le-tu sturite, večkrat s bridko martro odrešenika Kristusa Jezusa premišlujte, taiste s. rane kušujte, v taiste vse vaše upajne postavite in spoznajte, da niste na zemlo, temveč za nebu stvarjeni in vselej hvalo in čast božjo v vašim srcu imejte. Taku vaša smrt gvišnu bo dobra in srečna, zakaj: Multas curas sequentur somnia. Zakaj s. Avgustinus pravi: Mala mors putanda non est, quam bona vita praecessit. Aku pa boste živeli kakor taisti, od katerih piše ta modri, da so dali: Venite, ergo, et fruamur bonis, quae sunt, et utamur creatura tanquam in inventute celeriter. Coronemus nos rosis, antequam marcescant. Nullum pratum sit, quod non pertranseat luxuria nostra. Težku ob taisti pusledni uri boste s s. Pavlom rekli: Absit mihi gloriari nisi in cruce Domini nostri Jesu Christi. Aku boste živeli kakor oni požrešni bogati mož: Qui epulabatur quotidie, težku boste mogli eno taku srečno smrt sturiti kakor ta brumni Lazarus. Factum est au tem , ut moreretur mendicus, et portaretur ab angelis in sinum Abrahae. S krila teh lotrc se ne gre v krilu očeta nebeškega. Zakaj: Mortus est dives, et sepultus est in inferno. Ta, kateri živi, kakor ta nevoščljivi Kajn, ne bo mogel umrejti kakor ta nedolžni Abel, od g. Boga žegnan. Ta, kateri ima črno dušo, kakor ta negnusni oru, in vseskuzi taisto njegovo prekleto pesem poje: Cras, Cras, se bom pobulšal in spokoril, težku bo mogel takrat pajti kakor ta beli in čisti labod, kateri pred svojo smrtjo taku sladko poje, da že rezveseli te, kateri ga šlišijo. Ni skoraj mogoče, da ta, kateri je vselej živel kakor en škodljivi in neusmiljeni lev, bi mogel umrejti kakor tu krotku jagniče. Ta, kateri vse njega tekoče dni je bil kakor ena smrdeča kopriva, dokler s svojim pohujšanjom veliku nedolžneh je zapelal, . in kakor en bodeči trn, dokler te uboge in revne je žalil, težku bo takrat mogel na, naglom ena lepu dišeča lilija ratat, kakor od teh izvolenih stoji pisanu: Sancti tui Domine florebunt sicut lilium. Ni mogoče, ni mogoče temu dobro smrt sturiti, kateri je hudu živil, in ako meni ne verujete, verujte s. Avgustinu, kateri pravi: Hoc taneo, hoc certum puto, quod ei non bonus finis est, cui fuerit mala vita.
Zakaj menite, N.N., da Bug vsemogoči je bil· zapovedal v starim testamentu, da, kadar mu so hoteli ofrat eno ovco ali kozliča, taku so mogli glavo in rep vkupaj dati. Le-tu gvišnu ni bilu prez skrivnusti. Pošlušajte, kaj pravi s. Bernardus: Nekesse est vitae praesentis finem futurae cohaerere, nec ibi tolerabilis est similitudo. Kakor eden živi, taku tudi umre. Kakušnu je tu tekoče naše živejne, takušen je konc tega živejna. Zatorej, o vi grešniki in grešince, kateri vseskuzi hudiču šlužita, težku, težku boste mogli konc v šlužbi božji sturiti. Raro videm us, pravi Hugo Cardinalis, raro videmus quempijam bene mori, qui male vixerit. Num leon em vidisti aliquando ovina cauda praeditum? Malu kdaj se primeri, da bi eden dobru smrt sturil, kateri je hudu živel. Ste kdaj videli eno žival, da bi glavo in te druge glide levale imela in rep pa kakor ena ovčica? Tega niste nihkar videli, zatorej tudi težku boste videli, da eno dobro smrt sturi ta, kateri je vselej grešnu živil. Qualis vita, finis ita. Ta je en stari priguvor, ali resničen, kakor morjo izpričat taisti, kateri večkrat se pri mrličah najdejo. Piše Bidermanus od enega, kateri druge misli in skrbi ni imel, ampak kaj se najde dobru vinu. Kakor je vstal, ta prva beseda je bila: »Prinesite vina!« Ki je enega srečal: »Pojmo pit!« Od jutra do večera je pijl in nihdar ni šel spat, temveč kadar že ni mogel več na nogah stati. Zboli. Mašnik pride ga obiskat, ga začne opominat, da bi imel premišljuvati misteria divina božje skrivnosti, ali ta nesrečni odgovori: »Ja, ja, vina, vina!« Mašnik : »Nikar vina, ampak misteria divina!« On pa je je li gnal: »Vina, vina, vina!« dokler njega nesrečna duša se je ločila in v pekel prišla, ki do vekoma bo gorela in eno samo kaplco vode prosila, ali nihdar jo ne bo sprosila. En drugi, kateri vse njega živočje dni drugega ni mislil, ampak li blagu pri fas et nefas vkup spravlat ter cilu na šace nebeške je bil pozabil. Mašnik ga začne opominat: Sursum corda: in coelis habemus thesarum. Ali ta bolni, kateri svoje srce je imel pri denaru po Kristusovih besedah: Ubi est thesaurus vester ibi, et cor vestrum erit, začne vpiti: Aurum, aurum, aurum, dokler njega duša je v pekel padla, zakaj tamkaj Famen patietur, ut canes. Pedagogus piše od enega, kateri noč in dan je kvartal in za s. maše in molitvu malu maral, močnu in naglu zboli. Pokličejo hitru mašnika. Ta temu bolnemu božjo martro v roke da, da bi taisto kušal, ali ta nesrečni oči pruti steni obrne in začne na kvarte kazat, s katerimi nebu je izgubil. Od enega drugega piše, kateri v savraštvi in v boji je živel, na naglim ob besedo pride. Mašnik prteče, ga začne prosit, da bi vsem savražnikom odpustil in da bi na tu enu znamene dal, ali ta nesrečni začne s prstom na pukše, pištole in sable kazat, katere so mu pri glavi visele, in taku je šel v pekel, ki hudiči ga bodo do vekoma sekali, bodli in matrali. Venerabilis Beda piše od enega, kateri je bil navajen za vsaku besedo reči: »Hudič me vzemi, zludi me raznesi!« Ta, kadar je bolan ležal, se rezsrdi čez le-te, kateri mu so stregli, se začne hudiču zdajat, tagota ga prime in ta najposledna njega beseda je bila: »Hudič me reznesi!« In gvišnu prez konca ga bo trgal. Od enega drugega tudi piše, kateri je navado imel vseskuzi z milim Bogom šentovati. Na njegovo pusledno uro mašnik pride, božjo martro v roke da in opomina, da bi njega grešni jezik imel v taistih s. ranah oprati. Ali ta hudobni človek pluni na božjo martro in začne z milim Bogom šentovati, dokler je mogel govorit. Bellarminus pa piše od ene gospe, katera druge misli in skrbi ni imela, temveč ofertnu gvantana hoditi in nje grešnu truplu lepotičit. Zboli. Mašnik pride, k taisti pravi, da ta nebeški ženin k ohceti jo vabi, zatorej da ima gledat in se poflisat ta očetni gvant gnade božje obleči, da bi se ji ne zgudilu kakor taistemu, kateri prez ohcetnega gvanta je bil prišel, kateremu je bil Gospud zapovedal roke in noge zvezati in ga vreči v te vnane teme. Odgovori ta bolna: »Rada in volno se hočem lepu ogvantat.« Precej zapovej ta najlepši gvant prinesti. Ali mašnik pravi: »Jaz nisem govuril od telesnega gvanta, ampak od duhovnega gnade božje.« Ali ta nesrečna žena ni hotela bolgat mašnika, ampak v nje ohcetni gvant se obleče in v špegu se začne gledat in hvalit, da žihar nje ženin pride, da je že pripravljena in da mu bo gvišnu dopadla. Takrat hudič v špeglu se ji prkaže v takušni grdi podobi, da od strahu umre in s svojim ženinom v pekel vdre.
Od enega drugega tudi piše, da kadar kuli je šlišal govoriti ali pridigvat od pokure in grevinge, se je posmehoval in špot delal. Kadar na smrtni posteli je ležal, mašnik ga začne opominat, da bi imel grevingo čez svoje pregrehe imeti, ali ta nesrečni začne vpiti: »Quid est contritio ? Quid est contritio?« dokler prez pokure in grevinge je bil umrl in šel v pekel pokuro delat prez vsega konca in nuca. Garassius piše od enega iz imenom Jurij Bucchananus, kateri z mladosti tej nečisti ljubezni se je bil podal in vso ljubezen k andohti je bil izgubil. Kakor taisto pusledno uro so ga opominjali, da bi imel molit in g. Bogu se priporočit, odgovori ta bolni: »Kaj mi govorite od molitvi, jaz obene ne znam, zakaj že 40 glejt sem molitvu zapustil. Aku pa hočete, da vam bom eno pesem pil, katero vsak dan sem pil, rad in volnu bom zapil.« Ter začne taisto nesramno pesem pajti: Cynthia prima suis, miserum me caepit ocellis. In kumaj te nesramne besede zreče, hudiču svojo nečisto dušo čez da. Le-tu bi bilu zadosti, da sledni bi imel spoznati, da qualis vita, finis ita. Ali še en eksempel vam ne bodi težku pošlušat od enega žlahtnega gospuda, katere se je bil v eno dekelco zaljubil in le-to z oblubo in šenkigo na svojo vero pripravil in v hiši držal, da ob vsak uri je mogel svoje nečiste žele dopolnit. Večkrat njegovi prjatelni in žlahta so ga prosili, da bi taisti lotrci slavu dal in se oženil, on pa je dejal: »Ne morem!« Pridejo duhovni, ga začnejo pregovarjat, da bi jo proč poslal. On pa vsem je odgovoril: »Ne morem.« In v taki viži slednemu je usta zaprl. Zboli. Bolezen nevarna rata. En duhovni ga gre obiskat, ga začne opominat, da bi bilu dobru, da bi se pripravil k spuvidi. Odgovori: »Sem pripravljen.« Mašnik pravi k njemu: »Gospud, sturite hitru, da časa vam ne bo premankalu.« On pravi: »Kaj tedaj imam sturiti?« Mašnik : »Gospud, imate kakšnu savraštvu?« Odgovori: »Sem imel, ali sem že odpustil.« »Ste kajkaj dolžan?« »Sem bil, ali sem že vse plačal.« »Vas greva, da ste g. Boga rezžalili?« »Me greva.« »Želite s. zakramente prejeti?« »Želim in prosim vse s. zakramente meni ob tej pusledni uri potrebne.« »Moj gospud, s. zakramenti vam ne bodo dani, ampak da boste slavu dali tej vaši prjateljci.« Odgovori ta bolni: »Le-tu ne morem sturiti!« Mašnik k njemu: »Gospud, po sili jo boste mogli zapustiti, zakaj vaša ura se približuje.« »Ne morem!« »Sturite za božjo volo!« »Ne morem!« »Vaša duša bo frdamana do vekoma!« »Ne morem!« »Premislite, kulikajn je Kristus za zveličenje vaše duše trpel!« »Ne morem!« »Sam Kristus le-tukaj na križu rezpet vas prosi.« »Ne morem!« »Boste tedaj za volo te lotrce nebešku . krajlevstvu in g. Boga hotel izgubiti?« »Ne morem!« »Boste do vekoma v pekli gorel!« »Ne morem!« »Bolgajte mene, gospud, zakaj je bulejše od te lotrce se ločit, kakor pa do vekoma ločen biti od teh lubih svetnikov, od Marije Device, od Kristusa Jezusa in po smrti pokopan biti, kakor ena nepametna živina.« »Ne morem! Molčite! Ne morem! Ne morem! Zabstonj je. Ne morem! Ne morem!« Takrat popade to lotrico za roko, jo k sebi pritisne ter reče: »Ti sama si bila vse moje dni edini moj trošt in sedaj ostaneš ob moj pusledni uri edinu moje veselje, in le-tu do vekoma potrdim.« Na te besede umre in do vekoma nebu izgubi. Ah zdaj, N. N., spoznajte, da je rejs: Qualis vita finis ita. Kaj tedaj ti meniš, kateri vso tvojo ljubezen si postavil v taisto nesramno peršono, da precej boš ob taisti minuti se mogel taku zaljubiti v Boga, reči: Quia amore langveo? Kaj se troštaš ti, taisto minuto s. molitvi doprnašat, kateri li nesramne pismi si se učil pajti? Morebiti se troštaš ti s. rane kuštvati takrat, kateri si bil li navajen taiste zapljuvati s tvojim šentovanjem? Morebiti se troštaš taisto uro vseskuzi s pravo andohtjo v ustih imeti te sladke imena Jezus, Marija, kateri nihdar drugega v ustih nisi imel, ampak zludja in hudiča? Kaj meniš ti, kateri na drugu zdaj ne misliš, temveč na pijanost in požrešnost, da takrat boš li mislil na nebeške skrivnusti? Kaj menite tedaj vi, trdovratni grešniki in grešince, k vam Kristusa z nebes poklicat, rekoč: Veni Domine, noli tardere. Relaxa facinora plebi tuae, kateri tavženkrat spričo vaših pregreh z vinograda vaše duše ste ga ven vrgli: Apprehensum eum eiecerunt extra vineam. Menite taisto zadnjo uro milost in gnado sprosit od g. Boga, čigar bridko martro tavženkrat ste ponovili in k vašemu tovarištvu dali: Venite, occidamus eum? Menite tedaj umreti kakor svetniki, kateri ste živeli kakor hudiči? Ali ne bo nič! Le-tu težku se more zgodit, zakaj s. Bonaventura očitnu pravi: Hoc taneo, hoc verum puto, quod ei non bonus finis est, cui semper fuerit mala vita. Ioh in gore nam stutavženkrat, da le-to resnico si ne priposte k srcu, ampak večidel ljudi z mladosti se grehom poda in do puslednja ure od greha ne nehajo. Navado sture šentovati in preklinat ble, kakor voda nazdul teči, goljufati ble kakor greti, opravlat in mrmrat čez svojega bližnjega ble kakor psi lajat itd ... Ah, koku majhnu se jih najde, kateri bi mislili z enem brumnem življenjam k eni dobri smrti se pripravit! Ah, koku majhnu ljudi je na svejtu, kateri bi oči njih premišljuvajna obrnili na zveličenje, na nebu in na g. Boga. Ampak vso skrb in misel v zemlo in v posvejtne lušte postavijo in vener se troštajo, da se jim bo zgodilu kakor krtu, kateri vse njega živočje dni je slep in drugega ne dela, temveč zemlo rije. Kadar pa zamerka, da ima ucrknt, z zemle pride ven in oči mu se odprejo, v nebu pogleda in precej mrtu dol pade. Jaz pa se bojim, da vi, kateri ste navajeni li zemlo gledat, ob taisti uri ne boste tudi gnade imeli v nebu pogledat.
Premislite, kaj s. pismu od risa Goliata pravi: Da David je bil njega z enem kamenom v učilu udaril, čipino prebil in kamen v čeli je bil obtičel. In vener na obliče je bil na zemlo padel. Infixit est lapis in fronte eius, et ceciit in facijem suam super terram. Čudnu meni naprej pride, da Goliat pade na svoje obliče, zakaj po pravici bi bil imel vznak padet, dokler kadar enega močnu v čelu udarijo, se vznak zvrne in nikar na obliče. Pošlušajte, kaj pravi ta učeni Abulensis: Quia nunquam assveverat oculos ad eoelum levare? Ta hudobni Goliat nihdar ni navade imel v nebu gledat, nihdar ni mislil na g. Boga in zveličenje svoje duše, ampak li v zemlo je gledal, za to se vojskoval, njega zadnji konc je bil v te posvejtne reči postavil, za volo tega tudi Bug mu ni bil gnado dal, da bi taisto pusledno uro v nebu pogledal, živeoč, je vselej v zemlo gledal, v to tudi gleda, kadar merje. Je živel kakor ena nepametna živina. Kaj vi zdaj h temu pravite, kateri vse vaše živočje dni enkrat prav s srcem ne pogledate v nebu? Menite taisto uro v nebu zamaknjene biti? Falite grobu, zakaj, kamar zdaj gledate in kar zdaj mislite in želite, tu boste tudi takrat gledali, mislili in želeli in težku boste prav mogli g. Bogu se priporočiti. S. Anselmus pravi: Pereutitur hac animadversione peccator, ut moriens obliviscatur sui, qui dum viveri, oblitus est Dei. Ne bo zadosti taisto pusledno uro želeti in prosit eno sveto smrt sturiti, kakor je želel in prosil ta boganarodni Balaam, kateri je dejal: Moriatur anima mea morte iustorum, et fiant novissima mea horum similia. S. Avgustinus pravi h temu: »Ti, Balaam, si en velik norec. Živiš kakor en hudič, zakaj sturiš tu, kar g. Bogu ne dopade, in bi hotel umreti, kakor ti, kateri so vselej božjo volo dopolnili.« Ah! Utinom diceres potius: vivat anima mea vita iustorum, quonijam naturali ordine sequitur mors bona vitam immaculatom, et qualis vivit, talis regulariter moritur. Vsi grešniki in grešince so le-te misli, kakor je bil Balaam, in oni kalviniš firšt, kateri je dejal: »Jaz želim živeti kalviniš, zakaj ni treba se postit in molit, temveč ta svejt in uživati lušte tega mesa, umreti pa želim katoliš, zakaj je ena dobra smrt!« Taku tudi vi hočete živeti kakor ajdi, umreti kakor svetniki. Vsi želite to krono nebeško doseči, ampak hudiču se zoper postavit in hude želje vašega mesa premagati n hočete. Volunt gaudere cum sanctis, et tribulationem mundi olunt sustinere cum illis, pravi s. Avgustinus. Ali ne bo se po njeh misli zgodilu. Pravi prerok David: Desiderium peccatorum pribit. To resnico z večno svojo škodo je spoznal taisti bogati in žlahtni gospud, od katerega piše Zaccarias Boverius, da v laški deželi je bil en gospud, kateri je grešnu živel veliku glejt, ali vener eno sveto smrt je želel sturiti. In kadar je videl, da njega smrtna ura se približuje, začne mislit, koku bi mogel nebesa uživat po tem, ki je užival ta svejt. Mu noter pade, da bi dobru bilu, kadar bi umrl kakor en bogaboječe duhovni. Zatorej pošlje prosit gvardiana z imenom Marius da Mercato Seracino, da bi k njemu prišel. Ta gre, ga prosi, da bi mu hotel pomagat k eni dobri in s. smrti in da po smrti bi ga oblekli v kapucinersko suknjo. Doseže, kar želi, se spovej, obhaja in s. olje prejme, božjo martro v roke vzame, s. rane kušuje, veliku solz prelije, zakaj mu je bilu žal, da more ta svejt zapustiti in od luštav tega mesa se ločiti, katere z mladega je bil navajen uživat. Umre, v kapucinersko suknjo ga oblečejo, roženkranc in božjo martro v roke mu postavijo, tri cegle pod glavo mu denejo in taku bus in prez srajce leži. Celu mejstu je teklu njegovu truplu gledat. Čudili in veselili se so, da g. Bug bo tako srečno in s. smrt je pripustil temu očitnemu grešniku. Ponoči kadar ti drugi so bili šli počivat, p. gvardian s tovarišam vahta in moli pri mrliču. Pole dva velika črna psa planijo k temu mrtvemu truplu, kakor da bi taistu hoteli reztrgat. V lufti se zasliši ta glas: Quid cunstomini? Nostra huius anima est. Cur corpus illud, quod nostrum quoque est, non rapitis? Ta dva psa odgovore: Non possumus prohibet Francisci habitus, quo tegitur. Kadar tu šliši p. Marius, se obrne k tovarišu, rekoč: »Vzemiva midva, kar nam šliši in pustimo hudičem, kar Bug jim je čez dal.« Ga slečejo, kar precej tista dva hudiča tu truplu popadejo ter z njim izginejo in en tak smrad za sabo puste, da dolgu časa obedn ni mogel v taisti hiši prebivat. Vidite, N.N., desiderium peccatorum pribit. Zabstonj se je troštat dobru umreti, kadar en v grehoh živi. S. Francisca je veliko poprej koštala njega s. smrt: čez 20 glejt je veliko pokuro delal, bus je hodil, velik mrez in vročinu je trpel, vseskuzi se postil, gajžlal in jokal, da ob videnje je bil prišel, velike in težke bolezni potrpežljivu je prestal. In ti, kateri 30 glejt v smrtnim grehu si živel, vener se troštaš eno taku dobro smrt sturiti? Jaz jo tebi voščem, ali težku se bo zgodilu. Bug tebi daj srečo, da taisto pusledno uro s takušnem nucam bi mogel reči: Fili David miserere mei! O mater Dei, memento mei, kakor je bil zrekel s. Franciscus Ksaverius. Ali je poprej tulikajn za čast božjo doprinesel, da nam ni mogoče zrajtati. Ali tebi težku se bo zgodilu, kateri vse, kar si sturil, je bilu čez čast božjo. Bug dodeli tebi, da bi v taisti pusledni uri resničnu mogel reči s s. Pavlom: Cupio dissolvi, et esse cum Christo. Omnia arbitratus sum ut strcora, ut Christum lucrifacijam. Ali težku bo mogli biti, zakaj ti si en taistih, od katerih Jeremias pravi: Amplexati sunt strcora. Zakaj le-tu je taku težku sturiti, kakor je težku enemu pisat, kateri nihkdar ni perja v roki imel, ali enemu plavat, kateri nihkdar ni v vodi bil, ali malat, kateri se ni poprej učil, ali letat, kateri nima peruti. Pošlušajte, kaj vam pravi Cassiadorus: An putatis fratres, quomodo tunc. repente da terris ad coelos evolare potrimus, qui usu, et exercitio quotidiano volitre nunquam didiceremus. Ah, moje srce se v meni joka, dokler več ljudi se . najde, kakor jaz imam lasje na glavi, katerim se takrat zgudi in so prisileni reči, kaj je David dejal Savlu, kadar ga je bil v železni gvant oblekel, da bi šel vojskovati se z Goliatom. David skusi hodit, ali kumaj je mogel gibat pod taisto težavo. Zatorej se obrne k Savlu ter pravi: Non possum sie incedre quia usum non habeo. Taku se godi takušnem, kateri nihdar niso bili navajeni hudiču se zoper stavit in prav s srca se g. Bogu priporočit, pravo grevingo čez svoje grehe imeti, s pravo andohtjo s. zakramente prejeti; in kadar takrat ti duhovni od tega jim začnejo govorit, se prestrašijo in sami mej sabo pravijo: Non possum sie incedre, quia usum non habeo. Zakaj nihkdar na taisto posledno uro ne premislijo in se ne pripravijo, koku bi imeli se zadržati, zatorej se jim godi, kakor onim gospudem, od katerih s. Chrysestomus piše, da v tem mestu Antiochia so bili nikateri žlahtni in bogati gospudi, kateri v veliku buštvu so bili padli in so mogli delat, aku so hoteli živeti. In večkrat so mogli kruha stradati, kateru jim je pretežku in pregrenku naprej prišlu. S. Chrysostomu se so smilili in jih je večkrat troštal: Et cum hortaremur eos, ut fortiter talia paterentur, responderunt nobis nihil inquam tale meditati sumus. Mi se ne moremo potroštat, zakaj nihkdar takušne nesreče nismo čakali in mislili, da le tu bi se imelu nam zgoditi. Nihil unquam tale meditati sumus. Bo ura in čas prišel, N.N., da vaša ura bo pretekla, vaša muč in zdravje bo v slabost in v bolezen se preobrnila, kri bo v žilah gorela, oči bodo glažavne prhajale, glava bo v grob silila, omotica bo martrala, želodec obene špiže ne bo obdržal, mehka postela se vam bo trda kakor kamen zdela, se boste semterkejkaj obračali in niker počitka našli, z ene postele v to drugo vas bodo prekladali, ali niker miru ne boste našli, krkuli vas bodo dotaknili, vas bo zabolelu, prez konca boste klagovali: »Aube, aube, aube, pomagajte, pomagajte!« Ti domači vas bodo troštali in dali: »Imejte potrplejne, zakaj mi vam ne morimo pomagat.« Ioh, kaj z ena bolečina! Arcati bodo sklenili, da bolezen je nevarna. Ah, kaj z en strah! Žlahta bodo dali, da terbej testoment sturiti in drugim blagu zapustiti. loh, kaj z ena žalost! Spovednik bo dejal: Je treba v volo božjo se podati. Ah, kaj z ena nevola! Terbej eno čisto in dobro spuvid sturiti. loh, kaj z ena težava! Terbej eno pravo grevingo čez vse grehe imeti. Ah, kaj z ena težava! G. Bogu se priporočit in lubo rožo Devico Marijo za pomuč prosit. loh, ne morem molit. Terbej se zoper skušnave hudičave pripravit skuzi stonovitno vero, skuzi pohlevnu upajne. O grenkust! O žalost! Zakaj: nihil unquam tale meditati sumus. Mi nihdar nismo tega premišljuvali in čakali, zatorej zdaj sami ne ne vemo, kaj smo, in ne znamo, koku začeti. Zatorej, N.N., jaz vas danes opominam in prosim, da bi imeli lepu, brumnu in bogaboječe živeti, ako n hočejo hudo smrt sturiti. Zdaj je čas večkrat v nebu pogledat, kajkaj želeti priti, večkrat Marijo Devico na pomuč poklicat, v roke božje se podati, grevingo čez grehe imeti, da takrat vam ne bo neznanju naprej prišlu, da boste prisileni spoznati: nihil unquam tale meditati sumus. Zatorej bi bili silnu hudu za vašo ubogo dušo, zakaj s. Agostinus pravi: Vix ex centum millibus hominum, quorum mala fuit vita in morte divina indulgentiam obtinet unus. Zdaj tedaj naprej vzemite si, da hočete zapuvidi božje držati, greha se varovat, v roke božje se podati, taku vas zagvišam, da tudi taisto pusledno uro boste te s. misli imeli. S tem sklenem, kar zamerka Hugo Cardinalis: Da kadar naš odrešenik Kristus Jezus na križu rezpet je visil in da njega pusledna ura se je približvala: dixit consummatum est. Et inclinato capite tradidit spiritum. Hugo Cardinalis se čudi, da Kristus poprej glavo dol pripogne in potlej duše čez da, dokler pri teh drugih bolnikoh drugače vidimo, da poprej dušo čez dajo in še li, kadar umrjo, takrat glava jim dol omahne. Ali sam ta učenik nam ta uržoh da: Inclat caput, quasi supponens humerum ad portandum nos: Christus enim Dominus tota vita sua fuit pastor bonus, qui pri montes, et silvas priditam investigavit, super humeros imponens, caput inclinabat. Hoc fuit in vita pastoris oficium, sed, et hoc nürnes fecit. Z vsega tega, kar sem jaz danes vam govoril, lahku dol vzameta, da qualis vita talis ita. Želite morebiti taisto pusledno uro g. Bogu pokorni biti, zdaj večkrat: Inclinate caput vestra Deo, in s Kristusom vednu recite: Non mea sed tua fiat voluntas. Bi radi takrat videli, da bi Marija Devica vam na pumoč prišla, zdaj večkrat prosite, rekoč: Marija mater gratiae etc. Bi radi takrat s s. Marijo Magdaleno ·z vašimi solzami noge Kristusave oprali, sturite večkrat kakor Marija Magdalena. Quae caepit lacrimis rigare petdes eius. Želite eno pravo grevingo imeti taisto pusledno uro? Večkrat zdaj s tem očitnim grešnikom recite: Deus propitius esto mihi peccatori. Z eno besedo — želite lepu in sveto smrt sturiti, lepu, brumnu in svetu imate živeti, aku hudu n hočete umreti. Pravi s. Avgustinus: Vivita ergo bene, ne moriamini male. Amen.
NA TRETJO NEDELO PO VELIKI NOČI
Quid est hoc, quod dicit nobis: Modicum, et non videbitis me?
Kaj je tu, ki on k nam pravi: Čez enu majhenu, ne boste vi mene videli?
En resničen in hvale vreden priguvor je taisti: strah je dober; zakaj kadar v eni hiši, v enem mestu ali deželi ni strahu, temveč sledni sturi, kar hoče, tamkaj malu dobrega in brumnega se bo našlu. Ali vener sledni strah ni dober in hvale vreden, zatorej le-ti modri zašpotujejo Domitiana cesarja, kateri silnu se je bal, da bi njega kateri domač ne fratal in ubil, kakor en astrologus je njemu prerokoval; zavolo tega vse njega cimre ali kambre je bil zapovedal s špegli pokriti, da, kamerkuli se je obrnil, je vse videl, kaj se je noter godilu. Obene časti tudi cesar Tiberius si ni bil zadubil, kateri glaboku pod zemlo je bil pustil eno hišo zidat, in kakor je zagrmelu, zdajci je šel tjakaj se skriti in venkaj se je bal priti, dokler vse tihu in jasnu ni postalu. Še huši strah je bil krajla Artemona, kateri je bil taku močnu strašan, da li ena muha je čez njega letela, on kakor šiba se je tresel od strahu, in kamerkuli je šel, njega hlapci eno železno streho vrhi njega glave so mogli držati, zakaj se je bal, da bi kikaj na glavo ne padlu. Kdu se bo mogel smeha zdržati, kadar bo slišal, da en rimski gospud je bil taku strašan, da nihdar ni hotel pod streho prebivat, temveč vselej pod fraj nebesom, zakaj se je bal, da bi hiša na njega se ne podrla? In od enega berem, da cilu z vodo se ni hotel umivat, zakaj se je bal utonit. In en krajl, kateri se je bal pod kočijo konec vzeti, kakor enkrat se je njemu sanjalu, zatorej je bil vse kočije prepovedal in vselej je k nogam hodil. Od le-teh se more reči: Temuerunt timore, ubi non erat timor. Strah pa imejti, ki je vrednu in nucnu se bati, le-tu čast, hvalo in nuc prinese. Zatorej jaz hvalem tega bogaboječega škofa Ceadda, kateri, kakor je slišal zagrmeti, zdajci je v cerku tekel, na nage kolena padel, za milost in gnado božjo je prosil. Ga vprašajo, zakaj le-tu. Odgovori: »Kadar šlišim grmejti, spumnem na sodni dan, na kateri bom mogel G. Bogu težko rajtingo dati, zatorej silnu se prestrašena.« Bal se je s. Bemardus in po celem životu se je tresel, zakaj ni vedel, ali njega ime je zapisanu v bukvah teh izvolenih. B. Ludvicus Beltrandus silnu se je bal, zakaj ni vedel, ali bo na desnico ali levico na sodni dan postavljen. Glihi viži s. Avgustinus s strahom večkrat je dejal: Heu miki misero, qui in regione umbrae mortis nescio finem, nescio si dignus sum amore an odio. Jogri tudi se so bili prestrašili, kadar Kristus jim je bil rekel: Modicum & non videbitis me. Tukaj en učenik pravi: Haec audientes discipili Domini, conturbati & exterriti fuere, timentes Christi discessum. Tak strah je dober in nucen, zakaj le-ta, kateri se Boga boji, brumnu in pravičnu živi in vselej Boga časti, kakor sam s. Duh skuzi usta tega modrega pravi: Qui timet Dominum, faciet bona. Od nuca tedaj strahu božjega danes jim bom govuril.
Piše Plutarcus, da kadar enkrat te sedem modri tega sveta se so vkupaj našli, eden je te druge vprašal, quaenom domus esset optima, quaenom familia foelicissima. Ta modri Solon odgovori: In qua nec res iniuste est parta neque vel in ea conservanda diffidentiae vel impendenda locus poenitentiae. Ta modri Bias pa odgovori: In qua dominus sua sponte se talem gerit, qualem foris propter leges. Thales pa je dejal: In qua plurimum otiji domino conceditur. Cleobalus je dejal: In qua plures suni, qui diligant quam metuant dominum. Licurgus pa: Qui domovi suae bonum principatum constituit. Pittacus pa je menil: In qua neque requiruntur supervacua neque dasidrantur necessaria. Chilon je bil odgovuril: Quae similis est urbi, in qua sapiens rex imperat. Vse le-tu je resničnu, ali vendar meni ble dopade psalmist, kateri pravi: Beatus vir, qui timet Dominum. Potens in terra erit semen eius, & generatio eius benedicetur. Gloria & divitiae in domo eius. Srečna stutavženkrat je taista hiša in duša, v kateri strah božji se najde, zakaj vse, karkuli želeti, se v strahu božjim najde. Najde tu lubu zdravje. Time Dominum, & recede a malo: sanitas erit umbilico tuo, & irregatio ossibus tuis. Aku hočeš dolgu živeti, imej strah božji. Timor Domini apponet dies, & anni impiorum breviabuntur. Hočeš tvojo pusledno uro potroštan biti in pravu upane imeti, imej ta s. strah. In timore Domini esto tota die, quia habebis spem in novissimo, & praestolatio tua non auferetur. Želiš velik Ion, boj se Boga. Qui temetis Dominum, credite illi, & non evacuabitur merces vestra. Hočeš veliku blaga doseči, kateri zdaj v revah se najdeš, sturi tu, kar Tobias pravi: Noli timere, fili mi: pauperem quidem vitam grimus, sed multa bona habebimus, si temuerimus Deum. Hočeš eno dobro smrt sturiti? Tementi Dominum bene erit in extremis, & in die obitus sui benedicetur. Želiš skušnave tega satana premagat? Ta s. strah bo tebi pomagal. Tementi Dominum non occurrent mala, sed in tentatione Deus illum conservabit, & liberabit a malis. Od tega tudi pridejo šaci. Timor Domini ipse est thesaurus eius. Od tega pride čast in hvala. Fallax gratia, & vana est pulchritudo: mulier temens Dominum ipsa laudabitur. Hočeš milost božjo doseči? Pole! Misericordia eius a progenie in progenies tementibus eum. Hočeš, da tvojim otrokom dobra pojde, uči jih strah božji. Ut timeant me universis diebus, & bene sit eis, & filiis eorum post eos. Dalje strah božji prinese žegen božji. Timor Domini sicut benedictionis paradisus. Prinese trošt. Quam magna multitudo dulcedinis tuae, Domine, quam abscondisti tementibus te. Prinese žlahtnust. Qui timent te, magni erunt apud te pri omnia. Z eno besedo, prinese vse, kar dobrega in nucnega človek želeti more, kakor Mojzes pravi: Timeamus Dominum Deum nostrum, ut bene sit nobis cunctis diebus vitae nostrae.
Zatorej en dan psalmist David pokliče vkupaj svoje otroke, da bi njega poslušali: Venite, filiji, audite me! Ali kaj dobrega jih boš učil? Morebiti jih boš učil teologijo, v kaj z eni viži so tri s. prišone in en sam Bug, in da ena peršona ni prior tempore kakor ta druga, temveč li origine prior? Morebiti astrologijo, da bi spoznali, kulikajn zvezd je na nebesih, kaku nebesa se obračajo? Morebiti matematiko, da bi sledni vedel svojo srečo ali nesrečo, kateri od zvezd svojega rojstva je podvržen? Morebiti geometrijo, da bi znali zmerit, koku dolga in šroka je zemla? Morebiti aritmetiko, da bi znali rajtat in štejti? Morebiti medicino, da bi spoznali muč in nuc teh zelišč? Morebiti filozofijo, da bi vedli lastnust in naturo vseh stvarjenih reči? Ne, ne, pravi David, le-te kunšti ne bom jih učil, temveč to narnucnejši kunšt. Venite, filiji, audite me: timorem Domini docebo vos — strah božji, božji strah vas bom učil. Poslušajte s. Lovrenca Justinjana: Non cursus siderum, non rerion naturas neque coelorum secreta, sed timorem Domini docebo vos. Zakaj ta strah božji je en zverek in začetek vsega dobrega dejanja: Initium sapientiae timor Domini. In le-tu potrdi s. Lor. Just., rekoč: Magna enim salutis spes & maxima in profedu virtutum causa est timor Domini.
Zavolo tega pravi Mojzes, da G. Bug od izraelskega folka drugega ni želel, semveč ta s. strah: Et nune Israel, quid Dominus Deus tuus petit a te, nisi ut timeas Dominum? Ali koku le-tu more biti, o moj Mojzes, dokler G. Bug jim je bil dal deset zapuvidi na tablah zapisane in silnu veliku drugih? S. Avgustinus tukaj odgovori: Qui timet, custodit. Le-ta, kateri se Boga boji, bo gvišnu njega s. zapuvidi držal in brumnu ter pravičnu živel, kakor ta modri pravi: Qui timet Dominum, faciet bona. Zatorej Jonas prerok, kadar taistim čovnarjom je hotel zastopit dati, da on je en služabnek božji, ni drugu rekel, semveč: Hebraeus ego sum, & Deum coeli timeo. Vsa svetust in andoht enega pravega služabnika božjega v tem stoji, da Boga se boji.
In poslušajte, N. N., s. s. učenike, kateri so le-te misli bili. S. Grogor Nazianzenus pravi: Timor bonorum omnium magister optimus. S. Basilius: Opificium sanctitatis. S. Hieronymus: Virtutum omnium custos. S. Gregorius: Ancora cordis est ponedus timoris. S. Cyprianus: Timor est innocentiae custos. Ali z eno besedo psalmist je bil vse letu rekel, kadar je dejal: Constitue legislatorem super eos, ki s. Chrysestomus bere: Constitue timorem super eos. Strah božji nas uči vse, kar je čednu in svetu. Uči, da s. zapuvidi se drže, andoht v cerkvah, pokorščino svojim staršom, pravico tem podvrženim, milost h potrebnim, ljubezen h svojim bližnjem, odpuščanje sovražnikom, čistost tega srca, potrpežljivost v bolezni, flis v službi božji. Quem non delectat tam inclyta proles, bom rekel s s. Bernardom. In s. Duh pravi: Qui timet Dominum, inquiret, quae placita suni ei semper. In ta modri Siroh c. 1.: Timor Domini expellit peccatum, nam qui sine timore est, non poterit iustificari.
In ravnu le-tu najdem v s. pismi, da vsi le-ti, kateri so se G. Boga bali, veliki svetniki in prijateli božji so bili. Pravičen in velik prijatelj božji je bil ta potrpežljivi Job, katerega sam Bug je hvalil, zatorej od njega stoji pisanu: Rectus & recedens a malo & temens Deum. Bogu dopadeč je bil ta stari Simeon, od katerega stoji pisanu: Homo iste iustus & timoratus. Brumen in pravičen je bil ta stari Tobias, od katerega Rafael je dejal: Filius es optimi viri, & iusti, & tementis Deum. Bogaboječ je bil taisti kapitan, od katerega stoji pisanu: Vir religiosus & temens Deum cum omni domo sua. Ali zakaj jaz se tulikaj gori držim, dokler s. Paulus, glas s. Duha, očitnu pravi, da brumnost našega mesa in svetust našega duha se najde in doseže skuzi strah božji. Has ergo habentes premissiones, carissimi, mendamus nos ab omni inquinamento carnis & spiritus, perficientes santificationem in timore Dei. In da vse le-tu pride od strahu božjega, David je bil prav spoznal, rekoč: Dominus regit me, & nihil mihi deerit; in loco pascuae ibi me collocavit; super acquam refectionis educavit me; animam meam convrtet. Nam, etsi ambulavro in medio umbrae mortis, non timebo mala, quonijam tu mecum es. Ali v kaj z eni viži, o s. prerok, si tulikajn gnad od G. Boga dosegel in taku velek svetnik ratal? Poslušajte, N. N., kaj pravi: Virga tua & baculus tuus ipsa me consolata sunt. Palca in šiba božja pomenijo le-ta s. strah. Vse gnade, vsi žegni, vse čednosti in dobra dela v strahu božjim sem nešel, taku zastopi s. Hieronymus: Dum formido, srvavi gratijam, quam acceperesom.
V tem ki sem govuril od šibe in palce, meni naprej pride in tudi lepu se rajma, kar stoji pisanu Exod. c. 12., da Bug vsemogoči je bil zapovedal Izraelitrom, da ob času velike noči bi imeli le-tu jagne jejsti v taki viži: Sic autem comedetis illum: renes vestros accingetis & calceamenta habebitis in pedibus, tanentes baculos in manibus & comedetis festinanter. S. Hieronymus pravi, da ta praznik pomeni sledno dušo, kadar hoče v gnado božjo priti; ta more najprvu svoje ledje opasane imeti, namreč svoje hude želje in občutke noter držati, od luštov tega grešnega mesa in nespodobne ljubezni se ločit; tudi ima na nogah čevle držati, kateri pomenijo premišljuvajne te smrti, in susebnu ima v roki eno palco držati: tanentes baculos in manibus. Ali kaj pomeni le-ta palca? Odgovori s. Elegius: Baculos nekesse est, ut in manibus taneamus, ut in cunctis, quae ažimus, timorem Dei vive prae oculis habeamus. Hočjo tedaj gnado božjo doseči, N. N.? Pravičnu, brumnu, čednu in nedolžnu živeti? Palco strahu božjega vselej pred očmi držita! In ravnu ta lepi nauk je bil s. Bernardus svojim bratom dal: Filioli, in veritate didici, nihil aeque efficax esse ad gratijam spremerendom, recuperandam, retinendom, quam si omni tempore coram Deo inveniaris non altum sapere, sed timere.
Ali zakaj jaz danes moje pošlušalce z le-to nenucno pridigo gori držim? Kaj se bo eden nešel na zemli, da bi se G. Boga ne bal in v strahu božjim ne živel? Le-tu ni mogoče, zakaj človek od nature ima, da se boji tega, kateri njemu škodit more. Se boji enega psa, da bi ga ne ujedel, ene kače, da bi ga ne upičila, enega škorpijana, da bi ga ne ubodel, se boji vode, da ne bi utonel, ene iskre, da bi se ne spekel, ene gobe, da bi ga ne oskrunila. Koku tedaj se ne bo bal Boga vsemogočega? Ali ah, Bogu stu tavženkrat vendar se smili, da veliku njih se več boje enega psa, ene kače, enega škorpijana kakor Boga vsemogočega. Ti ne rezdražiš psa, da bi tebe ne ujedel, se ne dotakneš kače, da bi tebe ne upičila, ne pritisneš škorpijana, da bi tebe ne ubodel — in G. Boga tulikajn rezdražiš s tvojim grešnim dejanjom, ga rezsrdiš s tvojim grešnim jezikom, ga raniš s tvojo hudo mislijo, in vendar za le-tu ne maraš, kakor da bi Bug nad tabo ne mogel se maščuvati in po tvoji pregrehi tebe štrajfat. Ne premisliš, koku G. Bug je mogočen, da bi vsaj zavolo njega mogočnosti se imel njega bati, zakaj aku eden je močneši, ble se njega človek boji. O, koku mogočna je njega s. roka! O, koku močna je njega štima! Z eno samo besedo je stvaril ves volni svejt; zapovej oblakom in ves svejt z dežjam končajo; zapovej, da ogenj ima Sodomo in Gomorho požgati, kar preči vse pepel rata; zapovej morju in kakor skala trdu rata; zapovej skali in začne se potiti in iz svojega puta sturi en velik potok; zapovej soncu in se ustonovi. In enega taku mogočnega gospuda se ne bojiš? Kadar ti rezžališ in rezsrdiš tvojega firšta in gospuda, lahku pobegneš v eno drugo deželo, pod drugega firšta greš prebivat, ali kam boš bejžal pred Bolgam, kateri tebe štrajfat [je] hotel? Kdu bo tebe mogel ubranit, kadar povsod krajluva, povsod oblast ima? Kadar bo tebe ranel, kaj z en arcat bo tebe ozdravil? Kadar bo tebi bolezne poslal, kaj z ena arcnija ali želišče bo tebe ozdravilu? Kadar bo tebe hotel umoriti, kaj boš nesel drivu tega lebna? Aku bo hotel tebe v keho zvezanega dati, kaj z en Sampson bo taiste štrike in ketene reztrgal? Aku vas bo v to peklensko ječo vrgel, kaj z en Orfeus vas bo venkaj spravil? Job očitnu pravi: Cum sit nemo, qui da manu tua possit eruere. Zatorej: Hun timete, hun timete, qui potest animam & corpus pridere in gehennam. Tega se imate bati, kateri vašo dušo in telu zamore v ta večni ogenj vreči, in drugih ne bujte se, kateri cilu v malo škodo vas pripravit morjo.
Zdaj s. Bernardus kliče vkupaj vse grešnike in grešnice in pravi: Povejte vi meni, kaj se bojite? Kaj se bojiš, ti žlahtni gospud? — Jaz se ne bojim drugega, semveč enega neprijatelje mojega, zakaj jaz imam eno težko pravdo. In dasilih vse pisma sem v moje roke pripravil, da ta drugi nima nič pokazat (priča bodo tudi prsegli, kakor je meni všeč, besednikom sem že tudi dobra usta pomazal, tem, kateri imajo soditi, sem že lepe šenkinge poslal, zatorej se troštam pravdo udobiti, dokler moje kula sem dobra pomazal; se troštam, da naprej poteko in mojemu bližnjemu sem že jamo pripravil), enega samega neprijatelje se bojim, kateri pri leti pravdi v priče se bo našel in vej, da ta drugi ima prav. — Ah, pravi s. Bernardus, kadar bi jaz v taki viži z mojim bližnjem andlal, bi se ne bal ni rihtarja ni obenega neprijatelje, temveč bi se bal Boga, kateri za vse tu dobra vej, da bi on ne pripustil ravnu v taisto jamo mene pokopati, katero mojemu bližnjemu sem pripravil. Hun timeo: occultum occultorum exploratorem!
Kaj se bojiš, kupc? — Jaz drugega se ne bojim, semveč kakršne nesreče. Jaz zmladega sem začel kupčevati, zadobiti in šparat, da bi jaz in moji otroci en kos kruha imeli. Jaz sem se v vseh vižah poflisal, en krajcar udobit, zdaj pri meri, zdaj pri kupu, zdaj pri interesu. Je prišel en potreben žitu na pusodo prosit, sem njemo posodel, pa čez štiri misece dopelt je meni povrnel. Je prišel en preprost, sem njemu blagu dopelt zarajtal, pri meri sem vselej kaj udobil in taku flisik sem na dobiček gledal, da večkrat sem s. mašo v praznik zamudil in v taki viži veliku blaga vkupaj spravil. In dokler zdaj vso kupčijo na rajži imam, ne morem jejsti, ne morem spati, zakaj se bojim nesreče. Jaz bi obužal, kadar le-ta kupčija bi meni po zlu šla. — Eh, nepameten človek! Se bojiš izgubiti tvoje blagu in se ne bojiš izgubiti tvojo dušo? Se bojiš obužat in se ne bojiš pekla, katerega si zašlužil z le-to tvojo judavsko ohrnijo? Se bojiš nesreče in se ne bojiš G. Boga, kateri je prepovedal svojega bližnjega goljufat? Tega, tega se bati imaš, kateri tebe zamore revnega in nesrečnega do vekoma sturiti. Hun, hun time: occultum occultorum exploratorem!
Kaj se bojiš ti, mlada peršona? — Jaz se bojim ene same riči, da bi ven ne prišlu. Jaz imam že besedo od taiste moje prijateljice, da žiher k njej pridem, kadar hočem; vrata in ključance mene poznajo, dasilih ponoči pridem in dasilih je temnu, ne zaidem nikar po štengah nikar po hiši. Le-tu samu se močnu bojiva, da bi ven ne prišlu, da nje mož [bi] ne zvedel. — Ah, nesrečna vidva! Se bojita enega človeka in G. Boga se ne boste bala? Kaj menite, da aku mož ne bo zvedel, da tudi Bug, ženin vaših duš, ne bo za le-tu vedel, ki v priče se najde in vse vidi, dasilih je temnu? Hun, hun time: occultorum exploratorem!
Kaj se bojiš ti, mati? — Jaz se bojim v moji hiši špota, zakaj imam eno hčer, katera je že velika in pameti nima, n hoče ni mene ni očeta bolgat. Vseskuzi bi norčevala, fantala in vasuvala. Vstane, leže — nihdar ne vidim, da bi molila; nerada gre h s. maši, nerajši h pridigi, noč in dan bi plesala. Jaz ji pravim, sfarim, kregam in učim, ali vse nič ne pomaga. Aku Bug ji ne bo bulejše pamet dal, ne bo dolgu stalu, da sebi in meni bo špot sturila, zatorej vseskuzi se bojim in od strahu se tresem. — Ah, moja mati! Ti se imaš več Boga kakor špota bati, zakaj ti si kriva, da tvoja hči je taku nemarna, samavolna in nepokorna; zakaj kadar je bila mlada, si ji vse pripustila, strah božji jo nisi učila. Kadar bi jo bila imela kregat in tepsti, si se ji smejala, in kadar je kaj rekla, da eni dekelci se ni spodoblu, tebi se je dobra zdelu. Zatorej G. Boga, kateremu rajtengo boš mogla dat, se imaš bati veliku več kakor špota. Hun, hun time!
Kaj se pa ti, hči, bojiš? — Oh, jaz se ne bojim drugu, semveč moje matere. — Zakaj? — Ja, ona hoče, da bi vseskuzi doma bila kakor en tič v fulauži in da bi se držala kakor ena nuna, pa ne morem. Hoče, da bi z obenem ne govorila in cilu, da bi obenega ne pogledala, ali le-tu ni mogoče. In zlasti se bojim, da bi ne zamerkala, da eden k meni v vas hodi, kadar mati gredo počivat. Ah, kadar le-tu bi ona zvedela, gore bi bilu tavženkrat meni! Ali vendar, hvala Bogu, dotehmal se ni nič takega hudega zgudilu, in še Bug obvari mene dalje! — Ali povej meni, kadar sta sama vkupaj, morebiti da molite s. roženkranc? — Tu se dobra vej, da ne molimo s. roženkranc; je rejs, da on je dober meni in še bulejše sem jaz njemu. — Molči, molči, že zastopimo. kaj hočeš reči. Varuj se, varuj se, kakor ti je luba tvoja glava, da mati ne bo le-tu zvedela, zakaj bi tebi glavo rezbila. — Zatorej se nič ne bojim, semveč matere. — Ah, preprošča! G. Boga bati se imaš, kateri tvoje misli vidi, tvoje besede pošluša in tvoje želje pozna. Hun, hun time: occultum occultorum exploratorem! Kaj se bojiš ti, kmet? — Jaz se bojim mojega gospuda, zakaj je silnu oster. Da li eden zdajci ne sturi, kar zapovej, preči je tepen. — Ah, nepameten! Se bojiš tvojega gospuda in se ne bojiš G. Boga, kateremu tulikajkrat si njemu nepokoren. Timete eum, qui potest animam & corpus pridere in gehennam.
Zakaj vse te druge nesreče tega svedita prez božjega rezžaljena so ravnu kakor ena kača prez strupa, kakor ena čebela prez žela, kakor en lev prez zobi, zatorej drugega se nimate bati, semveč G. Boga, zakaj aku Bug bo vaš prijatelj, obeden vam ne bo mogel škodit. Si Deus pro nobis, quis contra nos? Aku boš imel strah božji, boš tudi imel gnado božjo, in kadar boš le-to imel, žiher boš spal kakor Peter v ječi s ketnami zvezan, žiher boš prebival vmej levami kakor Daniel prerok, žiher v ognju kakor oni s. s. tri mladeniči v babilonski peči, zakaj obena reč vam ne bo mogla veliku škode sturiti.
Zdaj meni naprej pride, kar od cesarja Nerona pisarni najdem: da en dan je bil povabil rimsko gospodo v gostje in v tem, ki so bili dobre vole in polovico pijani, pole, na naglim pridejo štiri strašni levi, kateri grozavitnu so erjuli. Le-ti povableni se silnu prestrašijo, od mize skočijo, glaže in peharje iz roke vržejo, eni k davram, drugi k oknom se približejo, s hiše bežat se poflisajo, sam Nero z meram sidi in sidi in na ves glas se smeji. Takrat ti povableni zamerkajo, da taistim levom zobi so bili polomneni in parkle odsekane; takrat strah jim preide in z levomi se začno igrati. Glihi viži tudi vi, aku boste v gnadi božji, obene druge riči se ne boste bali. Samega tedaj G. Boga se imate bati in njega s. strah pred očmi vselej imejte, taku vam obljubim, da obene druge riči se ne boste bali, kakor očitnu nas zagviša s. Ambrož, rekoč: Divinus timor timorem in nobis expellit hostilem, non enim potest timere barbarum, qui temuerit Salvatorem, dokler skuzi le-ta s. strah boste zagvišeni nebešku krajlestvu zadobiti.
Jaz bi hotel rad vedit, zakaj oni razbojnik taku hitru si je bil nebešku krajlestvu zaslužil. Kaj dobrega je bil sturil? Z mladega je bil začel krasti, potlej je bil začel po cestah razbivat in rupat in taku škodljiv in hudoben je bil ratal, da gavge si je bil zašlužil. Dragu ne vem, da je bil kaj dobrega sturil, temveč, kadar je na križu pribit visil, Kristusu se je bil pohlevnu priporočil, rekoč: Domine, memento mei, cum veneris in regnum tuum. Kristus zdajci ga usliši in obljubi: Hodie mecum eris in paradiso. Odkod je on le-to največji gnado dosegel, dokler dotihmal je vselej grešnu živil? Naj reko drugi, kar hočejo, jaz pa s s. Chrysost. bom rekel, da ta s. strah božji je bil uržoh in začetek njega zveličajna. On se je bil začel Boga bati, kadar je že na križu visil, in ta strah božji je bil začel učiti tudi svojega tovariša, rekoč: Neque tu times Deum, qui in eadem damnatione es? Ah prijatelj, nehaj že enkrat Boga žalit; smo zavolo naših pregrehov h smrti obsojeni in vendar ti se Boga ne bojiš? Aku Boga se bomo bali, se troštam, da bomo odpuščanje naših grehov od tega usmiljenega Gospuda dosegli. Poslušajte s. Chrysostoma: Alter probus invenitur, in iudicijo reus, in cruce iudex, sed & timorem docet. Prima enim vox latronis ad socium latronem haec fuit: Neque tu times Deum? Quonijam exiguo tempore Christum, ut oportuit, temuit, beatus factus est. Zatorej prav pravi ta modri: Beatus homo, cui donatum est habere timorem Dei. Zakaj gvišnu se meni zdi, da ta, kateri strah božji pred očmi ima, ne bo nič nespodobnega sturil.
Zakaj jaz sem enkrat bral, da okuli 600 prišon se so v enim [čolnu v] Indijo pelali. Vmej njimi je bil en astrologus, velik prijatelj kapitana. Le-ta se toži pruti astrologu, da veliku tatov se v taistim čolnu najdejo, dokler vsak dan njemu kaj ukradejo in vendar se ne more zvedeti, kdu so taisti. Astrologus obljubi, da z njega kunštjo hitra bo povedal, kdu so taisti, kateri kradejo. Zatorej flisnu mrka, da bi mogel katerega ošpegat. En dan sliši rapotati v kambri tega kapitana. Gleda skuzi eno špralico, zagleda enega žolnerja, kateri eno srebrno skledo je bil ukradel in na tihim ven je z njo šel. Zamerka kapitan, da ta srebrna skleda je njemu ukradena, se zopet pruti astrologu toži, ali le-ta ga potrošta, rekoč: »Zdaj bom jaz mojo kunšt pustil vidit.« Zapovej, da vsi imajo nasrejd čolna priti, on pa stopi n eno visoko mizo, odpre gori njega bukve in s špeglom začne nebu gledat & c. K zadnjemu s svojo šibo taistega žolnerja po glavi udari ter reče: »Le-ta je skledo ukradel!« On se prestraši, tatvino spozna in povrne. Vsi potem se so bali in taku se zadržali, da obene tožbe več ni bilu šlišat. Vidijo, kaj premore ta strah? Zdaj jaz rečem: aku tulikajn je premogel ta strah, da bi astrologus jih venkaj ne dal in da bi od kapitana ne bili štrajfani, kaku veliku več bo premogel strah božji, tu je, aku bomo premislili, da G. Bug vse vidi in da šibo teh štrajfing v rokah drži pripravljeno. Eh, gvišnu prav pravi s. Bernardus: Nihil aeque efficax esse ad gratijam spremerendom, recuperandam, retinendom, quam si omni tempore coram Deo inveniaris non altum sapere, sed timere.
In zatorej, dokler tulikajn dobrega pride človeku od strahu božjega, en angel z nebes je bil prišel pridigvat ta strah božji. Pošlušajo s. Ioannesa: Et vidi alterum angelum volantem pri medium coeli, habentem evangelium aeternum, ut evangelizaret sedentibus super terram, dicens voce magna: Timete Dominum! In tudi Mojzes slednemu pravi: Dominum Deum tuum timebis, & illi soli servies.
Ta hudi pa, dokler vidi, da tulikajn nuca ta strah božji prinese, se poflisa, kar največ zamore, da bi človek na taistega pozabel, in z našo dušo sturi, kakor je bil sturil oni firšt z Dino, katero ob nje devištvu je bil pripravil; in kadar je bil zamerkal, da silnu žalostna je bila postala in svojega očeta, patriarha Jakoba, se je bala, takrat ta firšt, kar nerveč je bilu njemu mogoče, se je poflisal Dino potroštat: Et conglutinata est anima eius cum ea, tristemq. delinivit blanditiis. Je h Dini dejal: »Zakaj, moja gospa, se tulikajn grimate? Jaz vas nihdar ne bom zapustil. Vi boste moja nevesta in firština in gospa mojega srca in blaga, jaz pa bom vaš služabnik in hlapec. Jaz bom že utalažil vašega gospuda očeta, zakaj jaz ne želim dote, jaz hočem za vas dati tulikajn zlata, kulikajn vagate, in aku le-tu ni zadosti, naj vas šaca in polovico mojega blaga bom volnu za vas dal. Nikar tedaj ne žalujte in ne jokajte se, pustite li meni skrbejti, bo že buli, kakor se troštate.« Glihi viži, pravi s. Grogor, sturi satan s človeško dušo: Plerumq. hostis callidus mentem, quam peccato supplantat, cum da mina sua afflictam respicit, securitatis blanditiis seducit. Pripravi ta peklenski goljuf to bogu dušo v greh in kadar vidi, da ta grešna duša žalostna postane, se grima in joka, da v negnado Očeta nebeškega je padla, se boji srda božjega, počitka in mera ne najde — takrat ta hudi pride, jo začne troštat, rekoč: »O duša, zakaj se tulikajn bojiš? Zakaj tulikajn se grimaš? Eh, bodi vesela, nikar ne misli več na le-tu, kar se je zgodilu, temveč premisli, kulikaj drugih se najde, kateri so tudi v le-ta greh padli in še huši so sturili. Milost božja je velika; kaj meniš, da ti sama si en angel? Ne, ne, si z mesa in kriji, nikar s kamna, si na zemli, nikar v nebesih. Trgaj rože, dokler je spomlad, še ni zima; bo že čas prišel na večnost spumnit.« Taku govori satan človeku, da bi na strah božji pozabil. Ali, oh, varujte se, varujte se, da ne boste zapelani od tega peklenskega zaplavca, pravi s. Grogor: Admonendi sunt, ut sicut da spijo fiducijam habeant, ne tamen incauia securitate torpescant. Nikar preveč ne zaupajte, temveč v strahu božjim živite! Zakaj aku ti sin se bojiš tvojega očeta, ti hči tvoje matere, ti žena tvojega moža, ti hlapec in dekla tvojega gospodarja, ti kmet tvojega gospuda — in se ne boste bali G. Boga, vašega Stvarnika? Si Dominus ego sum, ubi esi timor meus, sam Bug nam govori skuzi Malahija preroka. In skuzi Jeremija močnu se toži in srdi čez le-te, kateri njega se na boje, rekoč: Audi, popule stulte, qui non habes cor; qui habentes oculos non videtis, & aures & non auditis. Me ergo non timebitis, ait Dominus, & a facije mea non dolebitis? Kar mene zadene, jaz obljubem tebi, o Gospud, da v tvojim s. strahu se bom poflisal do moje puslednja ure živejti, dokler tulikajn dobrega od tega pride. In k zadnjemu h tebi se obrnem in z Jeremijam prerokom rečem: Quis non timebit te, o rex gentium? Tuum enim est decus; inter cunctos sapientes gentium, & in universis regnis eorum nullus est similis tui. Amen.
NA VELIK PETEK.
Dicunt omnes: Crucisigatur.
Vsi vpijejo: Križaj ga. Matth. c. 27:
Je tedaj mogoče, da danes vsi ljudje so taku neusmiljeni in nepravični ratali, da hočejo na Kristusu pribito in mrtvo vidit nedolžnost nebeško? Je tedaj mogoče, da danes vsi taistega preganjajo, katerega poprej vsi pravični so prosili, da bi k njim prebivat prišal, rekoč: Veni Domine, & noli tardare. In dokler je odnašal priti, so želeli, da bi nebesa se odprle in njega dol poslale: Rorate celi desuper, & nubes pluant iustum. In kadar so li spumnili, da ima k njim priti, se so rezveselili, in potroštani bili. Zatorej so dali: Veniet desideratus cunctis gentibus. Veniet, veniet, & non tardobit. Je tedaj mogoče, da taistega savražijo, od katerega sam Bug je dejal: Hic est silius meus dilectus, in quo mihi bene complacui? Je mogoče, da taistemu hočejo takršen špot sturiti, kateri je ta nerlepši v mej ljudmi. Speciosus forma pre filÿs hominum? Taistega tedaj hočejo križat, kateri nikdar obenemu se ni pregrešil. Eum qui non nouerat peccatum? Nec in ore eius inuentus est dolus? Taistega ne morjo vidit, kateri je. Candor lucis atrina, & speculum sine macula. Taistega n hočejo pri sebi trpeti, kateri jih taku ljubi, da želi z njimi ostati do konca tega sveta. Ecce ego vobiscum sum omnibus diebus vsque ad consummationem saculi. Taistega n hočejo v svojim mestu imeti, skuzi katerega je bil obljubil G. Bug njih mestu pozidat in iz jetja rešit. Ipse adificabit ciuitatemmoam, & captiuitatem meam dimittet, non in pretio, neque in muneribus. Vsi prosijo, da bi taistega križali, kateri za vse prosi očeta nebeškega, Aduocatum habemus apud Patrem Iesum Christum iustum, & ipse est propit iatio pro peecatis nostris: non pro nosstris autem tantum, sedetijam tetius mundi. In vener. Dicunt omnes crucifigatur. Oh strašni grozovitni glas! Oh grešna in nepravična sodba! Zakaj, kar svejt stoji, ni bilu takršne nepravične sodbe. Je rejs, da nepravična sodba je bila faraonava, kadar je bil zapovedal vse izraelske fantiče vdo vreči. Je rejs, da nepravična sodba je bila krajla Savla, kadar po nedolžnem je bil zapovedal umorit 87 mašnikov in vse ljudi, kateri so prebivali v tem mestu Nobe. Je rejs, da nepravična sodba je bila krajlice Jezabel, kadar je bila zapovedala tega nedolžnga Nabota s kamenjam posuti. Je rejs, da nepravična sodba je bila Herodeža krajla, kadar je bil zapovedal vse otročiče v Betlehemi pomorit. Ali vener le-ta današna sodba je ta nernepravičnejši, katera hoče na križu špotliv umorit Kristusa Jezusa sinu Božiga, pri kateremu vsi ljudje najdejo, karkuli peterbujejo, kakor pravi s. Ambrož. Omnia habemus in Christo, & omnia in nobis Christus. Si a vulnere curari desideras, medicus est. Si febribus astuas, fons est. Si grauaris iniquitate, iustitia est. Si indiges auxilio, uirtus est; Si mortem times, uita est. Si tanebras fugis, lux est. Si cælum desideras via est: Si cibum quaris, alimentum est. Ter vi hudobni ljudje vpijte: Crucifigatur? Ah, joh! tedaj ti o moj slatki Jezus, ki tulikajn dobrega si ljudem sturil, boš križan? Dicunt omnes crucifigatur. Ah, je še preveč rejs, da ta nedolžni Jezus bo križan! Ti nevoščljivi in hudobni ljudje so že folž priča našli, tožbe krivične so že zmislili, ter že so zapovedali debele štrike splesti, klejše, kladova, žeble, bodeče trnje pripravit; križ že cimprajo, žalc z jesihom mejšejo, špotljivo smrt žugajo, martvašku Kristusa savražijo in na ves glas vpijejo. Cructfigatur. O žalostni glas! Kateri vse vesejlje tega sveta v žalost preobrneš in vse stvari milu se jokat in žalovati prisiliš. Pogledajte okuli sebe, N. N., ter poveste mi: Kaj pomenijo ti nagi in obrupani oltarij? Žalost. Kaj pomeni, da zgonovi in orgle se ne poste šlišat? Žalost. Kaj pomeni, da mašniki maše ne pojejo, temveč milu klagujejo? Žalost. Kaj pomeni, da lampe in sveče so ugasnile? Žalost. Kaj pomeni tu rupljajne teh tabeljc? Žalost. Oh žalost, žalost! Dokler danes se šliši ta žalostni glas. Crucifigatur. Taku da od velike žalosti zemla se strese, sonce krivalu rata, te skale se rezpokajo, ti grobi se odprejo, Marija Devica milu se joka in ti angelci nebeški Mariji se pomagajo jokat. Angeli pacis amare flebant. In da bi ti tudi vrni folk se imel jokat, videoč da tvojega nedolžnega Gospuda Kristusa Jezusa hočejo križat, S. Duh tebe opomina, rekoč: Deduc quasi torrentem lachrijmas pri diem & noctem, luctum vnegeniti fac tibi planctum amarum. In gvišnu ne bo mogoče, da bi se vi vrne duše ne jokali, aku boste andohtliv premišlovali in pošlušali, da naš cartani Kristus Jezus je bil po nedolžnem križan in neusmilenu martran, ki obenega ni režalil, ali krivega sturil, temveč vsem pomagal, vse potroštal in podučil &c. Premišlujte in pošlušajte tedaj, kar vam bom jaz naprej postavil, ter boste uržoh imeli nikar li žalovati, ampak tudi to nezgruntano ljubezan Božjo poznat, kakor pravi s. Laurentius Justinianus. Nulla salubrior ad mentis excitandom compassionem cogitatio reperitur, quam Passionis Christi; pri ipsam quippe, humana salutis restavratio, & ineffabilis Dei ad homines agnoscitur summadilectio. Nemo alienda diuina charitatiji aternum fontem degustat melius, quam in huiusmodi attenta, sedulacque meditatione. Pošlušajte, in začnem, Dicunt omnes: crucisigatur.
Kaj tedaj hudega je sturil Kristus, da ga hočete križat. Quid enim mali fecit? Je Pilatus vprašal judje, kadar so dali: Crucifigatur. Jaz ne najdem obenega uržoha, da bi Kristus imel križan biti. Ait Pilatus ad Principes Sacrdotum, & turbas: nihil inuenio causa in hoc homine. Oni so odgovurili in dali: Kadar bi leta ne bil hudega sturil, mi bi ga ne bili tebi izročili. Commouet populum, docens pri vniuersam Iudaum. On odvrača ljudi, in jih zapeljuje. Če je temu rejs, on je vreden smrti: če on je puntarstvu v deželi obudil, si je zašlužil križan biti: če on je prepovedal štivro in dac cesarju plačevati, ni umre: če zapuvidi Božje prelomil in druge pohušal, pravičnu je, pude na gavge. Crucifigatur. Je rejs, N. N., da Kristus odvrača ljudi od Luciferja in jih veči, da bi pravega živega Boga molili; odvrača od pala in večne smrti, ter jih opomina, da bi tu večnu živejne in nebešku krajlevestu iskali. Je res, da puntarstvu je obudil čez malikovanje in to grešno sinagogo in njegove šlužabnike, zakaj je vučil, da imajo enega samega Boga, stvarnika nebes in zemle molit in to pravo vero od Boga poslano držat in nikar te fovš judavske vučenike pošlušat, temveč S. Duha, kateri skuzi usta s. prerokov je govuril. Commouet populum. Je rejs, da odvrača ljudi od ohrnije, od nečistosti, od prevzetnosti in od greha; Docens pri vniuersam Iudaam. Da bi tu, ki imajo, ubogem dali, buštvu ljubili, čistost in devištvu držali, krotki in pohlevni bili. Discite a me, quiamitis sum, & humilis corde. Commouet popultm. Je rejs, da kadar v tempelni je bil našal, da so vuoli, teleta in golobe predajali in s cerkvi Božje eno razbojnško jamo sturili, z gajžlo je bil vse ven stepil in njih kupčijo ven vrgil ter jih je sfaril, rekoč: Domus mea, domus orationis vocabitur, vos autem fecistis eam speluncem latronum. Commouet populum, docens: Je rejs, da veči en nov vuk, kateri se ne zgliha z vukom teh filozofov in judovskovh rabinov, zakaj veči, da v preganjenju imojo potrpežljivi biti, da se imajo postiti in molit Bogu h časti, in nikar da bi jih ljudje častili: da imajo spoštvati svoje starši nikar samu z besedo, temveč tudi z divina: Da imajo svoje savražnike lubit in nikar savražit: Diligete inimicos vestros. Commouet populum docens. Je rejs, da nikar li on sam ne veči ta nebeški vuk, ampak tudi svoje jogre po celem svejtu je poslal ljudi vučiti ta s. evangeli, da bi vsi ljudje se zveličali, nikar fardomali, Očeta Nebeškega in nikar hudiča častili. Euntes ergo pri vniuersum mundum, docete omnes gentes. On ne taji, kar je vučil, zakaj njega vuk je bil nebeški resnični vuk, zatorej kadar Kajfas ga je Kristusa vprašal, kaj z en novu vuk veči. Respondit ei Jesus. Ego palom locutus sum mundo, ego semper docui in Synagoga, & in templo, quo omnes Iudaei conueniunt, & in occulto locutus sum nihil. Quid me interrogas? interroga eos, qui audierunt quid locutus sum ipsis. Povejte vi, Iudje, tedaj, kaj je Kristus vučil: On je vučil, da grešniki se imajo zgrevat in spokorit, da zakonski imajo eden temu drugemu vero držat, in cilu da z mislih nimajo druge žene, celi moža želit, ti ledijh da nimajo nečistosti tribat, da se nima krasti, da se nima ubijati, da se nima legat in preklinat, da se nima vse upajne v šace tega sveta postavit, temveč nebeške šace zbirat, kateri do vekoma bodo trpeli, da za volo Božjo in za nevarnost tega greha se ima oče, mati, žena, navesta zapustiti; Ni li leta en sveti Božij vuk? Žiher moj Kristus praviš: Si male locutus sum testimonium prihibe da malo. Zakaj tedaj vsi vpijeio, Crucifigatur; Quid enim mali fecit?
Šlišim, da pravijo: Hun inuenimus prohibentem tributa dari Casari. Je rejs, da se ni tulikajn tožil in jokal oni ajdovski mož Miha, kadar mu so bili njegovi maliki ukradeni, ni tulikajn so preklinali skrinjo Božjo mašniki tega malika Dagona, kadar so videli, da z oltarja je bila Dagona vrgla in rezbila, kulikajn se tožjo vsi maliki, da so njih ofer izgubili skuzi vuk in zapuvid Kristusa Jezusa. Je rejs, da Kristus je prepovedal ofrovati Mrkuriusu tu zgoljufanu in ukradenu blagu ter je zapovedal lastnu blagu predati in ubogem dati: Vendite, quæpossidetis, & date elemosÿnam. Prepovedal je ofrovati bogini Venus čistost teh zakonskih in devištvu teh dekeličav ter je vučil za nebešku krajlevestu devištvu hranit. Et sunt Evnuchi, qui se castrauerunt propter regnum celorum. Je prepovedal ofer Bogu Mars, tega boboja in savraštva, ter je zapovedal savražnikom dobru sturiti in Bogu jih priporočiti. Benefacite bis, qui vos oderunt. Orat pro calumniantibus, & persequentibus vos. Je prepovedal Jupitru in drugem bogovom ofer tega srca, kakor so bili navajeni ljudje ofrovati. Post Idola enim cor eorum gradiebatur. Ter je zapovedai tajstu Bogu ofrat. Diliges Dominum Deum tuum ex toto corde tuo: Prepovedal je Bachuchusu ofer tega pijanstva in požrešnosti, rekoč: Attendite ne corda vestra graventur crapula, vel ebrietate. Ki jaz ne najdem da bi obene krivice bil sturil, temveč pravico Bogu in ljudem: in vener. Dicunt omnes: Crucifigatar. Ali povejte mi. Quid enim mali fecit?
Le-ta Kristus, pravjo, ima križan biti, zakaj on je: Amicus publicanorum, & peccatorum. & peccatorji recipit. Je rejs, in sam spozna, da je z nebes prišal iskati in zveličat te izgublene grešnike. Venit enim filius hominis quærere, & saluum facere, quod perierat. On ima križan biti. Quonijam contrarius est operibus nostris, & tamquam nugaces astimati sumus ab illo, & abstinet se a viis nostris tamquam ab immunditiis. Je rejs, Kristus je vučil, da se imamo odpovedati vsi boganarodnosti in posvetnim žejlom, da poštenu in pravičnu živimo na le-tem svejtu in da čakamo na tu zveličansku upajne in izkazajne te časti tega velika Boga. Le-tu izpriča s. Pavlus. On ima križan biti, zakaj drugem je vzel, kar jime šlišalu. Je rejs, da hudičem je vzel Mario Magdaleno, katera je že taistem šlišala, Mateuša, Zaheusa, Samaritano ono Kanaanersko ženo in tavžent drugih ženskih in moških prišon, čez katere so hudiči oblast imeli; tudi s teh človeških trupel je izgnal hudiče, v katerih zmerom veliku glejt so prebivali; smrti je vzel v Bethani tega mrtvega Lazerusa, v Kafarni sinu ene vduve, v Nazareti hčer enega firšta: On je vzel proč te nagnusne rane tem gobastom, slepom to temo, bolnem te bolezni, grešnikom te grehe, ali ta ni obena krivica ali škoda, ampak velika dobrut in gnada, zakaj tedaj: Dicunt omnes; Crucifigatur? Povejte tedaj. Quid enim mali fecit? Jaz ne najdem obenega uržoha, da bi on imel križan biti, sam Pilatus je tudi le-tu spoznal, ki k vam pravi, da vse vaše tožbe naprej prinesene je šlišal in dobru premislil, vener pravi: Ego enim non invenio in eo causam.
Povejte, povejte, aku še kaj čez Kristusa vejste ali znate, zakaj Kristus vam oblast da, rekoč: Popule meus, quid feci tibi? aut in quo contristavi te? responde mibi. Ah, šliščem, da ti hudobni ljudje ne vedo nič več čez Kristusa naprej prinesti, temveč pravjo: si non esset hic malesactor, non tibi tradidissemus eum. Ah, grešne prekleta usta, da se smejte podstopit reči, da Kristus je en pregrešni človek? Ja, ja, pravjo ti hudobni: Nos seimus, quia hic homo peccator est. Koku more mogoče biti, da Kristus je grešnik, dokler z nebes je prišal na zemlo, da bi greh iz zemle pregnal in vse skuzi je pridigoval čez greh, in da bi nas od greha rejšil, je pripravljen svojo kri preliti. Et seitis. quia ille apparuit, ut peccata nostra tolleret, & peccatum in eo non est, & omnis, qui in eo manet, non peccat. Oh, grešna usta! Koku tedaj pravite. Nos seimus, quia hic homo peccator est? Ne vejste li vi, da vsi preroki in s. pisma pravjo, da je svet? Angel Gabriel ga je imenoval svetega poprej, kakor je bil spočet. Quod enim ex te nascetur Sanctum vocabitur filius Dei. Angeli so ga bili oznanili za odrešnika tega svedita. Annuncio vobis gaudium magnum, quia natus est vobis Saluator mundi. S. Karsnik Joanes pravi, da je tu Jagnje Božje, kateru odvzame grehe tega svedita. Ecce Agnus Dei, ecce qui tollit peccata mundi. Peter pravi, da cilu njega besede so svete. Domine, ad quem ibimus, verba vita atrina habes? Marta pa spozna, da je pravi sin Božji: Tu es Christus filius Dei, viui, qui in hun mundum uenisti.
Ta gmajn folk ga spozna za Preroka Božiga. Hic est Jesus Propheta. Ter spoznajo, da nikdar ni hudega sturil. Bene omnia fecit. Ti nedolženi otročiči ga časte in hvaljo, kakor od Boga poslanega. Osanna filio David, benedictus, qui unit in nomine Domini. Vsi se čudo nad njegova svetustjo, kateri vediter in morje so pokorni. Qualis est hic, quia mare, & uenti obediunt ei. Rihtni hlapci spoznajo z njegovega govorjenja, da je več kakor prerok. Nunquam sic locutus est homo. Pilatušava žena pošlje reči možu: Nihiltibi, & iusto illi. Faratar Iškarjot spozna, da je nedolžen. Peccavi tradens Jangvinem iustum. In cilu hudič ga za svetega pridigavojo in glasijo. Quid nobis, & tibi Jesu Nazarene? venisti pridere nos? Scio te, qui sis, Sanctus Dei. In vi huši, kakor hudičij pravite. Noscimus, quia hic homo peccator est? Crucifigatur.
Povejte; Kaj ste videli, ali šlišali od Christusa, da bi ne bilu svetu, čednu, in bogudopadeče delu? Quid non caleste, quod Domini Christi est? Vpraša vas ta vučeni Tertulianus. Kaj se more želejti, ali umislit pri enemu svetniku, da bi pri Kristusu se ne našlu? Ljubezan? Ali gdu je imel večji Iubezan pruti svojemu bližnjemu kakor Kristus? On 33 glejt veliku trpljenja je prestal za svoje nehvaležne bližne. Potrpežljivost? Njega vednu so preganjali in umorit iskali ter never nihdar se ni tožil. Pohlevnost? Gdu ne vej, da je hotel v eni štalici rojen biti? Krotkust? Gdu na vej, da negove besede so bile kakor med in mleku? Ajfer? Gdu na vej, koku močnu se je potil pri šterni Sichen, v Tempelni, na placu, na gasi, v hiši, na rajži za zveličanje teh duš? Pokorščina? Gdu na vej, koku pokoren je bil Mariji Devici, svoj materi, in Josefu, svojemu varuhu? Usmiljenost? Gdu na vej, da čez pogoblejne tega grešnega mesta Jeruzalem milu se je jokal? Molitev? Gdu na vej, da je bil: Pernoctans in orationt Dei? Dobrut? Gdu ne vej, da je bil taku dobrutliv, da svoje s. telu je bil za špižo ljudem dal? Radovolnu buštvu? Gdu ne vej, da je bil taku ubužic, da ni imel kam svojo glavo naslonit. Filius autem hominis non habet ubij caput suum reclinet? Žihar tedaj rečem s s. Basiliusom. Ille quantuscunque erat, nil nisi virtus erat. Kaj tedaj je hudega sturil, dokler pravite: Nos scimus, quia hic homo peccator est?
Ni rejs, ni rejs, da bi Kristus grešnik bil, zakaj s. Dionisius od Kristusa pravi, da je Apex totius Sanctitatis est Christus. S. Ireneus pa pravi: Jesus est recapitulatio omnium bonorum, qua a Deo sacta sunt. S. Damascenus priloži: Et virtus Diuina in corpore inclusa. Aku hočete vejdit, gdu je Kristus, vam bo povedal Tertulianus, rekoč: Quid est Christus? est caro portans Deum. Est fons diuinarum suauitatum, & emanationum in nos. S. Hieronimus tudi vam povej: Est excellentia Dei Patris. S. Anselmus odgovori. Est Pater misericordiarum, & Deus totius consolationis. Zakaj tedaj hočete, da bi ta nedolžnost Božja Jezus križan bil? Ne šlišite, da vsi rihtarij so spoznali, da on je nedolžen, kakor očitnu pred celem svejtu Pilatus je spoznal, rekoč: Obtulistis mihi, hun hominem, quasi auertentem populum, & ecce ego coram vobis interrogans, nullam causam inuenio in homine isto ex his, in quibus eum accusatis: sed neque Herodes: nam vomisi vos ad illum, & ecce nihil dignum morte actum est ei. Tedaj nima križan biti, dokler nima pregrehe.
Ah, moji andohtljivi pošlušavici! Jaz sem prisilen rezodeti eno veliko pregreho Kristusavo, za katero ti hudobni Iudje niso vešli, in kadar ta greh nad sabo Kristus ne bil imel, bi ne bil križan, in taku mi bi ne bili nikdar se troštali obliča Božiga vidit. Hočete vejdit, kaj z ena velika pregreha je le-ta, katero Kristus ima? Le-to pregreho s. Pavlus je zamerkal v Listu na Korinterje v peti postavi, ki stoji zapisanu: Eum enim, qui non nouerat peccatum, pro nobis peccatum fecit, vt nos efficeremur iustitia Dei in ipso. In veliku časa poprej Izaias prerok je govuril od te velike pregrehe Kristusave, rekoč: Posuit Dominus in eo iniquitatem omnium nostrum. Et ipse peccata multorum tulit. Ima nad sabo ta nedolžni Jezus nepokorščina našega očeta Adama in naše matere Eve. Ima poboj Kajna, ki brata Abelna je bil ubil. Ima te velike grehe, kateri se so našli na zemli, kadar provica nebeška je bila prisilena ta gmajn potup poslati in vse glatku potopiti. Ima prevzetnost faraona, malikovanje teh Izraelitrov, prešoštvu Davida, lotrijo Salamana, nehvaležnost Absolonovo, nečisto Iubezan Sampsana, savraštvu Ezava, ohrnijo Acaba, nesramežljivost Jezabeie, neusmiljenost Manasa, ofert Nabukadonozorja, fratario Judeža Iškariota, zatajbo Petra, nevero Tomaža, preganjenje teh Judov. Ima nad sabo vse grehe naše, katere z mislijo, z besedo in z djajnom smo doprinesli, nikar li samu naše, temveč celega svedita. Omnes nos quasi oues errauimus, vnusquisque in vijam suam declinauit, & posuit Dominus in eo iniquitatem omnium nostrum. V tej viži žiher smemo reči: Nos scimus quia hic homo peccator est. Zakaj vse grehe naše nad sabo ima, kakor sam spozna, rekoč: Supra dorsum meum fabricauerunt peccatorji, prolongauerunt iniquitatem suam. Tedaj, moj slatki cartani Jezus, imaš križan biti. Crucifigatur.
Zdaj spumnim, kaj se je nekdaj godilu temu nedolžnemu Benjaminu, v katerega žakil skrivaj so bili hlapci egipterskega firšta Josefa en zlat pekar postavili, in kakor da bi ga on bil ukradil, so za njim tekli in dali: »Pri kateremu ta tatvina se najde, on ima umrejti.« Apud quemeunque fuerit inuentum, moriatur. Ti drugi pa živi postati. Vos autem eritis innoxij. Glihi viži Kristusu se godi, zakaj to tatvino, katero Adam in Eva sta bila v paradiži sturila, in vse druge tatvine, katere mi Adamavi otroci smo doprinesli, tu je vse naše grehe, zakaj greh je tatvinstvu, dokler G. Bogu ukrade čast in pokorščino. Le-te tatvine je Oče nebeški postavil v žakil tega cartanega Benjamina Kristusa Jezusa, zatorej ima križan biti. Apud quemeunque fuerit inuentum, moriatur. Pri tebi se najde tatvinstvu teh grehov naših. Posuit Dominus in eo iniquitatem omnium nostrum. O slatki moj Jezus, tedaj imaš umrejti. Nos autem innoxij erimus. In ravnu le-tu nam je hotel dati zastopit s. Pavlus (kakor se meni zdi), kadar je dejal: Scitis gratijam Domini nostri Iesu Christi, quonijam propter vos egenus factus est, cum esset dives, vt illius inopia vos diuites esetis. Kakor bi hotel reči: »Taku velika je bila milost Kristusa Jezusa, da za nas je hotel grešnik ratat, ki sicer je bil poln gnade Božje, da bi mi nas z gnado Božjo napolnil.« Dokler v drugi viži mi nismo mogli drugače v gnado Božjo priti, katero resnico potrdi s. Pavlus, rekoč: Vnde debuit pri omnia fratribus assimilari, vt misericors sieret, & fidelis Pontifex apud Deum, vt repropiciaret delcta populi. In gvišnu, da Kristus Jezus za volo naših nagnusneh grehov, katere je bil na sebe postavil, je bil taku spačen ratal, da ni bil temu prvemu podoben, temveč temu nernegnusnemu grešniku. Nos putauimus eum quasi leprosum, & percussum a Deo, & humiliatum. Ipse autem vulneratus est propter iniquitates nostras, attritus est propter scelera nostra. Zatorej ima umrejti, ima križan biti: Moriatur. Crucifigatur.
Ah, da se Bogu stutavženkrat smili! Tedaj ta nedolžni za tiha dolžnega, ta pravičini za tega nepravičnega, ta sveti za tega grešnega, sin Božji za človeka bo mogal umrejti? Le-tu ni po pravici ta kateri je dolžan, ni plača, ta kateri je pregrešil, ni bo štrajfan, ta kateri je gavge zašlužil, ni bo križan. Ni li rejs N. N., da sledna pravična sodba taku zapovej? Rejs je, rejs je. Ali kadar bi Kristus za nas ne umrl, mi bi pogubleni bili. Zatorej ta Milost Božja, vedeoč, da mi revni grešniki in grešnice v drugi viži ne morimo zveličanje doseči, zreče to ostro sodbo čez Kristusa Jezusa. Vos nescitis quicquam, nec cogitatis quia expedit vobis, vt vnus moriatur homo pro populo, & non totagens pereat. Oh prevelika, nezrečena in nezgruntana milost Božja! Nad katero ves volni svejt se ima čuditi. Obstupescite celi desuper hoc, et portacius desolamini vehementer. Da ta nedolžni Sin Božji Kristus Jezus za nas nehvalešne grešnike bo martran in križan.
Ali gdu se bo potstopil takršno sodbo dopolnit? S. Bernardus pravi: Obeden drugi, ampak Iubezan Božja, zakaj vse stvari dobru poznajo nedolžnost Kristusa Jezusa. Solus amor fuit causa sue mortis, amor fecit, amor impulit. Ljubezan je Kristusa pelala v ta vrt Getsemani. Egresus est lesus eum discipulis suis trans torrentem Cedron, ubij erat hortus. Le-tukaj spumnim, da krajl Salomon je bil prepovedal temu Semej pod štrajfingo te smrti nima čez potok Cedron stopit, zakaj blizi tega potoka je zašpotoval krajla Davida, njegovega očeta. Ti pa, usmiljeni Jezus, naložen z butaro naših grehov greš čez Cedron ter z vesejlom iščeš smrt, da bi nas oživil v pungradi Getsamani, dokler v pungradi tega paradiža je bil začel ta greh. Vt vnde moro oriebatur, inde vita resurget. Ta kača v paradiži je bila ranila Adama, Evo in ves človeški spol. Kristus pa je šal v ta pungrad, da bi arcnijo pripravil, s katero bi vse ozdravil. Suzana tudi v pundradi je bila faratana in v pungradi Brsabea je bila zapelana; Kristus pa gre v pungrad, da bi naše duše skuzi svojo bridko martro rejšil. Passurus ad delitiarum hortum prinenit, quia pro hominibus pati, & mori delitias computabat, je dial s. Bernardus.
In vse videm, da Kristus je na svoje s. obliče je padel. Procidit in facijem suam. Kakor oni očitni grešnik. Qui nolebat nec oculos suos ad calum leuare. Temveč s solzami na očesih je dejal: Deus propitius esto mihi peccatori. O Oče Nebeški! Usmili se in odpusti le-te greha, katere sem jaz na moje rame si nalužil, kateri so taku težki, da so mene dol polomili; taku da se toži skuzi psalmista: Iniquitates mea supergressa caput meum, & sicut onus graue grauata sunt super me. O grešna duša! Premisli, koku težak je tvoj greh, da podre dol tega, kateri ves volni svejt na 3. prstih drži, varuj se tedaj greha, da ne bo tebe nad dnu pala podrl, zakaj s. Pavlinus pravi: Peccati ponedera deprimunt, & in inferna deducunt. Takršna težava so bili naši grehi, da nikar Ii samu so bili Kristusa podrli, temveč tudi sturili Kristusu krivali put potiti. Et factus est sudor eius sicut gutte sanguinis decurrentis in terram. Ni čudu, zakaj pisanu najdem, da kadar človeka piči kača, Hemoris imenouana, sturi človeku krival put potiti: Naši veliki grehi, kateri so ta strupena kača, po besedah tega modrega, ki pravi: Quasi a facje colubri fugje peccatum. So pičili Jezusa, zatorej ni čudu, da krivali put poti. In ti grešna duša nočeš en solze preliti, da si lih vsak dan tebe piči ta strupena kača tega greha? Ah, se boš enkrat milu okala in ognjeni put potila, ali ne bo tebi pomagal. &c. Oh, prevelika nehvaležnost tvoja! Jezus Kristus 7000 kapelic krivi v vrti Getsemani je za zveličanje tvoje duše prelil in ti nisi li ene solzice vse tvoje živočje dni prelila. Ah, duša verna! Jaz bom nagovuril tebe z onim bogaboječem vučenikom. Quid ažis anima mea? adivro te, ut hodje mundo egrediaris, & hortum illum dolorum ingrediaris, uidebis non amplius hic sublimem illum Diunitatis cedrum, sed arborem uita fructibus angustiarum, dolorum, afflictionum causa peccatorum tuorum grauidom; uidebis rubum illum ardentem, caritate exastuantem in horto oliuarum. Boš videla taisti žlahtni grozdik z venograda Engadi, sprešan s prešo te ljubezni, iz katerega se cidi tu nebešku vinu, kateru bo potolažilu in rezveselilu tu režalenu in sertitu srce Božje. &c.
Ni še zadosti, moj slatki Jezus, ampak ljubezan te hoče v roke tvojih nergrozovitnejših savražnikov dati. Filius hominis tradetur in manus peccatorum. Pole, Judež Iškarjot je užje prišal z eno veliko kompanijo žolnirjev in biričov ter so na Kristusa planili, kakor vstekli voučje na tu nedolžnu jagniče. Et manus iniecerunt in Iesum. Ter ga začnejo neusmilenu vezat s štrik in ketenami, huši in neusmiljenejši kakor nekdaj Flisterij Sampsona. Oh, revni ti Sampson nebeški! Žiher se tožiš, rekoč: Funes peccatorum circumplexi sunt me. Le-te štrike Eva je bila spredila s svojo nepokorščino in v le-te ta čleveski špot zamorala, in ti usmiljeni Jezus hočeš z njimi zvezan biti, da bi nas grešnike od štrikov teh palenskih biričov rešil. se ipsum tradidit, ut nos redimeri. Oh nezgruntana ljubezan Božja! Hoče zvezan biti, da smorti se ne bo mogal branit, pravi Rubetrus Appat. Eum collegauit amor, ne se ipsum defenderet, ne oblatum calcem passionis, & mortis abyceret. Pogledaj, duša, koku neusmilenu ga na tla vržejo, z nogami po njemu hodijo, s palcami po glavi in po hrbtu ga tepejo in taku tardu roke za hrbtom zvežejo, da spot nohti kri mu šviga, zatorej skuzi psalmista Očetu nebeškemu toži, rekoč: Miserere mei Deus, quonijam conculcauit me homo. Ah zakaj, o krajl nebeški, se pripustiš taku špot delat in vezat? Ti dobru vešč, kaj je Aleksander krajl dejal arcatom. Kadar so ga hoteli zvezat, da bi njega arcnovali, je k njim dejal: Non decet vinciri Regem, cum libera sit Regis, & salua semper potestas. Oh vrne duše! potroštajte Kristusa in zvežite vse občutke vašega života, da bodo pokorni S. Duhu ter da ne bodo po tem prepovedanem potu teh luštov hodili. Christus passus est pro nobis, vobis relinquens exemplum. Zatorej, duša, opomina tebe Emizenus: Iustum est sensus tuos in captivita tem eius causa redigere, eosque totos obsequio illius mancipari; oculos vt illicita non intueantur, aures ne impudica audiant, Iinguam ne contra Deum, uelproximum loquatur, manus ne malum operentur, cor ne malignum quid machinetur. Respiremus.At illi tanentes Iesum, duxerunt ad Caipham Principem Sacrdotum, ubi scriba, & seniores conuenerant. Zdaj, o verna duša, pojdi za Kristusom, dokler vsi jogri so ga zapustili. Tunc Discipuli omnes relicto eo fugerunt. In ravnu kakor Margarita, hči Tomaža Mora, engelenderskega krajla kanclerja, kadar je videla, da svojega lubega očeta so zvezanega rihtni hlapci pelali, od velike žalosti ni mogla drugega zreči, ampak: O Pater! O Pater! O Pater! Glihi viži ti duša žalostna in ujokana zavpij: O Oče Kristus Jezus! po krivem obtožen, neusmilenu zvezan in grozovitu martran. O Pater! O Pater! O Pater! Koku tebe neusmilenu cikajo, ob tla mečejo, po tebi z nogami hodijo. Ah cartani moj Jezus! ti se meni v srci smiliš in menem, da vsem se smili, kakor nas veči s. Peter. Chrsto in carne paso, & uos eadem cogitatione armamini. Aku hočjete iz srca potrplejne s Kristusom imeti, premislite, gdu je le-ta, katerega taku špotlivu matrajo. Da taisti, katerega čevljev jermene s. Joanes Kresnik ni bil vreden odvezat. Taisti, katerega život se ni smela dotakniti ona bogaboječa žena Marcela, temveč li suknje se je bila dotaknila ter precej je bila ozdravila. Taisti, kateri s slinami je tem slepom pogled povrnil. &c. Kaj bi oni rekli, kadar bi videli, da nikar li za sukno ga cukajo, temveč tudi za lasje, za brado, za roke in noge ter po zemli ga vlačijo, kakor da bi bil ena živina? Ah, gvišnu bi jokaječ dali: Si je le-tu zašlužil ta dobrutljivi Gospud? Je le-ta njega lon, ki te bolne je ozdravil, te mrtve oživil, te preposti podvučil in malu poprej Malhusu tu odsekanu uhu ozdravil? Cum tetigißet auriculameius, sanauit eum. Oh prekleta nehvaležnost grešnega človeka! Ki takršno dobruto s takršno martro svojemu Gospudu polona. Ah, kulikajnkrat ti grešna duša v glihi viži gnade od Boga prejete grešnu zoper Boga nucaš; tvojo pamet za goljufijo, tvoje blagu h škodi tega bližnjega, lepoto h nečistosti obrneš. &c. Ah je le-ta zahvala? Taku polonaš Kristusu, ki tulikajn za tebe trpi, in ti na nehaš njega žalit. &c.
Hočete vejdit, kulikajn je Kristus za vas na tej rajži, kadar so ga biriči pelali z vrta Getsemani k Anasu, Kajfežu, Pilatušu, Herodesu in zopet Pilatusu? Pošlušajte, kaj je sam Kristus s. Bridi povedal. Na svoje s. truplu 5466 žlaku je bil prejel. Na njega s. lica 110 žlafernic. Na vrat 120 je bil udarjen. Po hrbtu s palcami 380 so ga udarili. Na prsa pa 43. Po glavi 85. Po nogah 32. Po rebrah 38. Po ramah 62. Po rokoh 40. Po ustah 30. V njegavu s. obliče in oči 32 so zapljuvali. Z nogami po njemu 170 so hodili. Na tla so ga vrgli 13. Za lasje so ga cukali 300. Za brado 58. Kulikajnkrat pa so ga zašentali in prekolnili, se ne more vejdit. Ah, kaj delate vi, angelci nebeški, da se ne maščevate čez te hudobne ludij, kateri taku grozovitu vašega krajla matrajo? Vi nekdaj Sodomo in Gomoro z žveplenskem ognjom ste bili požgali, te prvurojene v Egipti ste bili pomorili 185. tavžent žolnirjev krajla Senaheriba eno noč ste bili pobili, zakaj tedaj tudi sedaj se ne maščujete čez le-te hudobne in panone žolnerje? Zakaj vi nebesa ne pošljete ogen čez le-te, kateri se z Jezusa špot delajo, ki ste bili ogen poslali čez taiste, kateri z Elija preroka se so špot delali? Zakaj ne pridite levi in medvedi s puščave reztargat le-te neusmiljene Kristusave savražnike, kokor ste bili reztargali savražnike Elizeusa preroka? Zemla, zakaj se ne odpreš in ne požreš le-te grozovitne grešnike, katera si bila požrla te grešne kore Datana in Abirona? Ali ta ljubeznivi Jezus in potrpežljivejši kakor Job vse volnu za zveličanje naše duše prenese: zakaj tedaj ti človek za volo Kristusavo ene besede nočeš prenesti? &c. Oh nehvaležen tej ljubezni usmiljenega Jezusa!
Kateri je tebe taku ljubil, da od velike ljubezni čez vso le-to martro se je pustil k stebru privezat in neusmilenu gajžlat, kakor pravi Laurentius Justinianus. Nullum vinculum Filium Dei ad columnam tanere potuisset, si charitatis vinculum defuisset. Oh amor quam magnum est uinculum tuum! Pogledaj, grešna duša, koku je Jezu gajžlan za tvojih grehov volo. (hic najra crdelitatem flagellantium, & Christipatientiam.) Ah, je vener rejs, da Sine sangvinis effusione non sit remissio. Zakaj Kristus 6666. štrahov je bil prejel in vso kožo mu so bili z života odrli, da je bil kakor ena odrta avčica. Ah, vprašaj grešna duša Kristusa: Quare ergo rubrum est indumentum tuum, & vestimenta tua sicut calcantium in torculari? Bo tebi odgovril Jezus: Aspersus est sanguis eorum super vestimenta mea, & omnia indumenta mea inquinaui. Grehi, grehi naši so Jezusa taku odrli in okrivalili. Taku da ima velik uržoh čez nas se tožit, rekoč: His plagatus sum in domo eorum, qui diligebant me. Oh moj Buh! Kaj z ena nezgruntana ljubezan je tvoja? Rimlari so za taku špotliv držali, da so bili prepovedal rimske purgarje gajžlat, zatorej kadar so hoteli s. Pavla gajžlat, je dejal: Si hominem Romanum uobis licet flagellare. In Gartia, rimski purgar, je dejal, kadar cesar bil ga je zapovedal gajžlat: Ciuis Romanus sum. Jezus da si lih je sin Božji, vener za zveličanje naše duše je gajžlan? Ter se meni zdi, da Jezus k nam pravi: Filius Dei sum. Da si lih sem taku odrt. Filius Dei sum. Da si lih nisem ljudem podoben. Filius Dei sum. &c. Ah, moj rezgajžleni Jezus! Dokler tebe videm taku rezgajžlenega, jaz nočem prez trpljenja biti, temveč s s. Avguštinom si naprej vzamen. Domine Jesu cum te videam flagellatum nollo esse sine flagellis. Temveč hočem gajžlat moje mesu in martrat, da skuzi le-tu ne bo moja duša pogublena. &c. Prov sturite, moje duše. Empti enim estis pretio magno;
Dragu gvišnu je plačal Kristus Jezus naše duše, zakaj čez vse le-te martre. Plectentes coronom despinis, posuerunt super caput eius. (hic najra quantum tormentum passus fueerit, quæque oprobria sustinuerit) Oh, Oče Nebeški, usmili se, usmili se čez tvojega nedolžnega sinu, zadosti užje je za tega nehvaležnega človeka pretrpel. In sam Pilatus je menil, da zadosti martre je prestal, zatorej Judom ga je bil pokozal, rekoč: Ecce homo. Usmili ti se užje enkrat čez njega &c. Ecce homo. O, Oče nebeški, pogledaj, aku je le-ta tvojemu sinu pudobin, ki je bil Spectosus forma præ filijs hominum? Ecce homo. Pogledaj, o žalostna Marija, aku moreš poznat tvojega cartanega Jezusa, kateremu si dejala: Dilectus meus candidus, & rabicundus? Šlišim, da ta žalostna mati Božja pravi, kakor nekdaj Jakob je dejal: Tunica filij mei est, fera pessima deuorauit eum. Spaka teh grehov je njega taku grozovitu reztargala. Ecce homo. Pogledajte, vi angeli, vašega krajla, od katerega David je dejal: Minuisti eum paulo minus ab Angelis, gloria, & honore coronasti eum. Je gvišnu ponižan, zakaj ni ljudem več podoben &c. Ecce homo. Pogledaj, Peter, aku poznaš taistega, od katerega malu poprej si dejal: Non noui hominem. Zdaj bi žiher le-te besede rekal. Ecce homo. Pogledaj, grešna duša, katera čez 38. glejt bolna ležiš pri bajerju hude grešne navade, in praviš: Hominem non habeo. Da bi mojo dušo ozdravil. Ecce homo. Sam Jezus človek in Bug bo tebe ozdravil. Ecce homo. Pogledajte, koku je zapljuvan. Ecce homo. Koku je bužic, nagah in rezmatran. Ecce homo. Pogledajte, N. N., Jezusa, kateri 72 luken v glavi ima in vse le-tu trpi, da bi nas od pala rejšil. Ah, cartani moj Jezus! Mi smo prisileni spoznati in zavpiti: Redemisti nos in sanguine tuo. Ter oblubino, da nikdar več nočemo hudiču se podati. &c.
Šlišite, N. N., kaj z en strašan glas je le-ta. Tolle, tolle crucifige eum. Ah, nehvaležni ljudje! Tedaj hočete na križ pribiti taiste roke, katere so ble znale stresti stembre tega malikovanja in palenske oblasti pobiti, kakor Sampsonave roke, katere ble so znale reztargat te palenske leve kakor David. Katere več svedita so pod svojo oblast pripravile prez orožja, kakor Aleksander z orožjam ne bo počitka pred ljudmi, dokler ne boš križem, o moj usmiljeni Jezus, kateri že križ je na svoje svete ranane rame vzel. Et bayulans sibi crucem, exivit in eum, qui dicitur caluara locus. (hic nura crucifixionem). Ah, usmiljeni moj Jezus! Jaz, jaz sem si zašlužil takršno martro, nikar ti nedolžnost nebeška, nad katerem cilu satan ni mogal obenega tadla si zmislit. Ecce venit princeps mundi hutus, & in me non habet quidquam. Ali vener Jezus za volo svoje velike ljubezni prutu človeku je hotel križan biti, zakaj pravi s. Laurentius Justinianus. Nullum ferrum eum in cruce tennisset, nisi charitas adfuißet. In s. Avgustinus pravi: Amore vulneratus est propter delcta nostra. Naša ohrnija, prevzetnost, nečistost. &c. je imela na gavgah palenskih do vekoma viseti in za nas Kristus je hotel na gavge tega križa pribit biti, ki žiher reče. Qua non rapui tunc exolvebam. Popolnoma je Kristus naše dolge pravici Božji plačal, dokler vso svojo s. rešno kri za nas je prelil, da bi naše duše od pala rešil. Consumatum est. Ah! Joh! Naš ljubeznivi, cartani, nebeški in usmiljeni Jezus je umrl? Ah, duše vrne, gdu nas bo troštal? Gdu nas bo vižal? Kaj bomo taku dobrutljivega prijatelje našli, kateri Quontam cum adhuc peccatorji essemus secŭdum tempus, Christus pro nobis mortuus est. Ah, gdu je videl ali šlišal, da bi Gospud za hlapca umrl? Da hlapc za gospuda svojega je umrl, sem bral od Agripa, kateri je bil hlapc tega gospuda Menenija, in le-ta se je bil rimski gospodi zameril, zatorej so bili zapovedali biričom in rabelnom Menenija precej, kakor ga bodo našli, na drobne koščice resekat. Izvej ta hlapc, prosi svojega gospuda, da bi gvant preminila, gre rihtnom hlapcem napruti, le-ti so menili, da je Menenija, zatorej so ga bili na drobne koščice resekali. In v tej viži hlapec je bil svojega Gospuda od smrti rešil, ali le-tukaj Gospud naš Jezus Kristus je gvant naše nature oblekil in za tega nahvaležnega hlapca človeka martran in križan bil. Oh, ljubezan prez vse gliha! Menenija, kadarkuli je izpolnil na dobruto in ljubezan svojega hlapca Agripa, milu se je jokol, koku tedaj ti duša boš taku trda, da se ne boš jokala, premišleoč, da ta nedolžni Gospud Jezus je za tvojo volo umrli. Ah! Dedue quasi torrentem lachrÿmas pri diem & noctem, Iuctum vnegeniti fac tibi planctum amarum. In dokler videm, da šie vselej ti duša si trda kakor kamen, spumnim da, kadar Jakob je videl to krivalo sukenco svojega lubega sinu Jožefa. Scissis vestibus indutus est cilicijo, lugens filium multo tempore. Pole, vam hočem pokazat nikar sukenco, temveč tu krivalu telu Jezusa, Sinu Božiga, za vas taku rezmatranega. Pogledajte, N. N. (hic ostende Crucifixum) O vos omnes, qui transitis pri vijam, attendite, & vidite, si est dolor, sicut dolor meus. &c. Je mogoče, da se ne boste omehčali in zjokali? Kadar so tovariši Jobavi njega polnega ran na gnoju ležat videli, zakaj niso mogli od velike žalosti govorit. Ah, jaz počutem nezgruntano žalost, o Jezus! Ki videm, da Aplanta pedis vsque ad vrticem capitis non est sanitas in te. In sem prisilen s s. Bernardom zavpiti: O bone Jesu! quid tibi est? morinos debujmus, & tusoluis? no speccauimus, & tu luis? Ocharitas sine modo! O amor affectu potens. In drgi pravi. O amoris vim! Itane summus omnium vilissimus factus es omnium? Quis hoc fecit? amor dignitatis nesciens. Quid violentius? triumphat da Deo amor. Ah, kateri ne bo taku usmiljenega Jezusa ljubil, panan bodi. Si quis non amat Dominum Iesum Christum, sit anethema. Ta, kateri ne bo greh savražil, bodi do vekoma pogoblen. Zakaj kadar Markus Antonius je bil pokazal srajco tega dobrutljivega cesarja Avgusta Judiusa rimskemu folku, se so bili taku močnu čez njega savražnike resardili, da vse glatku so bili pobili. Pogledaj, moj krščeni folk, nikar srajco, temveč tu krivalu rezpodenu telu cesarja nebeškega Kristusa Jezusa, katerega tvoji grehi so umorili in taku neusmilenu ubili. Kakor le-tukaj s teh velikih puštobov moreš brati Iesus Nazarenus Rex Iudaorum. I. iniqutates N. nostra R. Redemptorem. I. Interfecerunt. Ah, prekleti tedaj bodite grehi, kateri ste bili uržoh, da taku neusmilenu je bil ubit Odrešenik, naš Kristus Jezus. &c. Ah, nikar več ne ponovite N. N. vaše grehe, nikar več ne matrajte Jezusa. Nikar več hudiču se ne bodajte, od katerega vas je rešil Sin Božji, katerega jaz v imenu tega folka pohlevnu za le-to nezgruntano gnado zahvalem in za milost in odpuščanje prosem. O, slatki in rezmatrani Jezus. O, svete rane, studenici milosti Božje! Jaz želim tukaj moje dni sklenit. Ah, s. krivale rane! Spodobnu bi bilu, da bi jaz s solzami vas spral, dokler za zveličanje moje duše ste taku krivale. Oh, s. roke, prebodene z žeblji mojh grehov! O, svete noge, pribite z mojo nehvaležnostjo. O, s. usta, polne žalcja moje hudobije! O, ti prebodenu usmilenu srce, iz katerega zvera milost. Milost, Milost, milost mi prosimo in tvojo bridko martro za odpuščenje naših grehov Očetu nebeškemu oframo. Respice in facijem Christi tui In pogledaj na le-ta žalostni in zgrevani folk. Respice quasumus Domine super hanc familijam tum, pro qua Dominus Noster Jesus Christus non dubitatuit manibus tradi nocentium, & crucis subire tormentum. In ti, o dobrutljivi usmiljeni Jezus, ki še rezpete držiš tvoje s. roke, žegnaj nas, kateri pred tvojo milostjo klečimo in čez tvojo bridko martro in naše grehe se jokamo in za milost prosimo. Je privolil Jezus, da z njegovo s. rešno krivjo vas žegnam. In nomine Patris, & Filij, & Spiritus Sancti. Amen.
POPOTNIK ŠIROKE IN VOSKE POTI; ALI POPISOVANJE, KAKO SE ČLOVEK SPAČI, V GREHIH ŽIVI, KAKO SE POBOLJŠA, IN BOGU SLUŽI.
Spisal Franc Veriti.
V natis teh bukev so gnadljivi Firšt Gospod Gospod ANTON ALOJZ, Ljubljanski škof 11. velkega travna 1828 dovolili.
V LJUBLJANI 1828. Natisnil Leopold Eger.
Na prodaj pri Adam Henriku Ilonu, bukvovezu in kupčevalcu s papirjam.
Predgovor.
Namen teh bukvic je popisovati, kako človek v zadrege zleze, kako se iz njih spravi, in potlej bogaboječe živi. Pisal sem ko bi grešne slabosti in krščanske čednosti govorile, da bo branje priljudnejši in da se bo moč resnice bolj v živo čutila.
Široka pot ni drugega, ko po svojim hudim poželenji živeti. Mesto Goljufija pomeni kraljestvo hudičevo, v katerim so hudobni. Vozka pot ni drugega, ko življenje po zapovedih. Mesto Resnice pomeni Kraijestvo Jezusovo, pod katerega Ijubeznivo oblastjo so radi vsi dobri. Beri te bukvice, in jemlji nauke, ko bi bil popotnik Feliks. Varuj se široke poti, in hodi po vozki, da prideš v nebeško kraljestvo.
Franc Veriti, Fajmošter v Horjulu.
Popotnik široke in voske poti.
Feliks gre od doma na široko pot.
Jaz Feliks od katoliških staršev rojen, in v sveti veri zrejen, sem velikokrat slišal, in bral, da je pot v nebesa vozka in ostra, da pot v pogubljenje široka in gladka. To je resnično, ker Jezus večna modrost in resnica tako govori. Kadar sem bil odrasel, me je moje hudo poželenje vabilo živeti, kakor slabi natori dopade, in kakor ljudje sploh žive. Slabo življenje drugih je meni pohujšanje bilo, in v meni oslabelo moč in čistost Jezusovih naukov. Ker sem se iz notranje slabosti rad pohujšal. Sem videl bogaboječe, pa mi ni bilo mar po njih živeti; sem videl slabe, in z njimi sem si predrznost dajal. Veselo in kratkočasno živeti mi je dopadlo, in sem dejal: Saj ni greh dobre volje biti, da le ne grešim. To je res, pa tudi hudo me ni peklo ali tešalo, ker sem razodetih resnic premalo premišljeval, sem krščanske pravičnosti premalo spoznal, Jezusa sem po imenu poznal, nisem premislil konca pravičnih in hudobnih, in kako velik razloček bo po smrti med dobrimi, in hudimi. Torej sem bil omamljen in razdeljenega srca, sem visel med Bogom in svetom, Boga sem se nekaj bal, pa sem se ga bal premalo, in tudi ta majhen strah je bil iz Ijubezni do sebe: sramoval sem se hudoben biti pred svetom, pa nisem skrbel pred Bogom pravično živeti.
Zdaj to vem, spoznam, in obžalujem, pa takrat nisem vedel, ker nisem hotel vedeti. Moje poprejšnje slabo življenje se mi ni slabo zdelo, ker sem ga sodil po življenju slabih in grešnih ljudi, ne pa po Živienju učenika Jezusa, in njegovih svetnikov. Bogu sem prazno češenje dajal, ker ga nisem ljubil: nisem njemu, ampak sebi in svetu živel. Hudo poželenje je moj um otemnelo, in mojo vest spačilo, menil sem, da je nedolžno, kar sem ljubil neumno; pokoj sem užival, pa to je bilo smrtno spanje. Hodil sem že po široki poti, po poti pogubljenja, pa nisem vedel, da po njej hodim. Moja nevarnost je bila silno velika, pa slepa vest ni vedela, in mi je komaj kaj velikega mrzlo očitala.
Kadar sem svete bukve bral, ali božjo besedo poslušal, ali od smrti kakega znanca slišal, me je poskrbelo, in v meni želje obudovalo drugače živeti, in Bogu služiti; pa hitro sem pozabil, ali svojo vest potolažil, rekoč: Ne morem živeti kakor duhovni uče — sem mlad — Bog je usmiljen — veliko drugih tako živi — se bom potlej poboljšal. Moji zmoti so slabi tovariši pomagali, me slabo učili, predrznost dajali, in me zapeljevali. Vedel sem sicer, da ti niso varni, ampak goljufni učeniki, in jim nisem popolnoma verjel, vendar nekaj sem; po njih govorjenju je bila hudoba greha mojim očem manj ostudna ko prej, moja duša je slabela pa sam nisem vedel koliko. Oh! saj bi bil razodete resnice skrbno premišljeval, in iz srca Boga prosil mi obilno gnado dati; pa večnih resnic nisem premišljeval, ker so mi prebodeče bile, in slepota mi je branila spoznati, koliko sem bil gnade s. Duha potreben.
Ker sem bil razdeljen med Bogom in svetom, sem večkrat premišljeval po svojim zadržanim umu, in po svoji skriti ljubezni do greha. Ravno v teh mislih en dan sem bil, in pred svojo hišo sede skrbno premišljeval, kar mimo gre, in me ogovori neznana ženska, priletna je bila, bistrih oči, in urnih nog, rekoč: »Feliks! kaj ti je? zakaj si v mislih, in žalosten?« Nisem se malo čudil, da me neznana ženska po imenu kliče, in na mojim obrazu moje misli vidi. Odkrito ji povem, kar me je tešalo, in potlej sem jo vprašal: »Kako ti mene poznaš? kako ti je ime? od kod si?« Ona mi je odgovorila: »Meni je Radovednost ime: povsod sem doma, zato te poznam.« »Sreča moja,« ji pravim, da si ti k meni prišla, »zakaj ti boš meni dober svet dala; ti si veliko obhodila, dosti veš, in mi boš lahko pomagala. Ljuba moja, povej mi, kaj se ti zdi, kako bom živel, da bi tukaj, in v večnosti srečen bil?« Ona mi je odgovorila: »Res, veliko sveta sem obhodila, stara sem, ker sem prva hči vseh matere Eve, in dosti vem, vendar ti svetujem skušati svojo srečo po svetu, da sam vidiš, slišiš, zveš, in se zmodriš, skušnja bo tvoj nar boljši učenik.«
»Tvoja je prava,« sem ji veselo odgovoril; »če ni greh z menoj, pojdem; tvoje ime mi zelo dopade, veš pota, in s tvojo pomočjo bom dobro, in slabo zvedel, kar nar bolj želim, in potlej si bom zvolil, kar mi bo boljši.« Radovednost mi prijazno pravi: »Če ti je moja družba všeč pojdem rada s teboj, in dobrega srca ti bom pomagala, ti bom zmeraj zvesta, in te nikdar ne bom zapustila; tukaj imaš mojo desnico v znamenje moje resnične obljube; le pojdi, in boš vesel.« Jaz sem ji odgovoril: »Tvoje družbe sem vesel, in v tvojo zvestobo se zanesem, in pojva sreče iskat.«
Brž odrineva, in se po poti pogovarjeva. V majhnim času sem veliko od nje zvedel, in moje neumno srce je bilo grozno veselo. Kadar je moja radovednost nekoliko nasičena bila, sem ji rekel: »Prosim te ne pozabi, kar sem prej rekel, da želim srečen biti; ves svet ti je znan, torej mi resnično in odkrito povej, kam pojdem sreče iskat, in jo najdit?« Radovednost meni: »Te so tudi moje želje, in to je moja skrb, le hodi z menoj, zanašaj se v mojo zvestobo, in boš srečen.« Greva po lepi dolini, in nečutno prideva na kratkočasen griček, iz katerega se je zelo daleč videlo. Na njem malo postojim, in gledam okoli po deželi, sem videl dva mesta: eno na levi v ravnoti silno veliko, drugo na desni majhno na visoki gori; v prvo je veliko ljudi šlo, jezdilo, in se vozilo po lepi in široki poti; v drugo je malo ljudi šlo po strmi, in vozki poti.
Radovednost mi reče: »Pojdiva tja na ono široko pot, po katiri veliko ljudi hodi: ondi more dobro, in kratkočasno biti; tudi bova dosti novic zvedela.« Meni ni bilo mar zvedeti, kateri, in kam po široki, ali vozki poti hodijo, pa iz naravne slabosti sem Radovednosti odgovoril: »Rad grem na ono široko pot, zakaj tamkaj more dobro biti.« Greva tja čez lepo dolino, in kmalu prideva na široko pot. Veliko ljudi je bilo, pot je bila široka, in gladka, in moje srce je bilo polno velikega veselja.
Feliks hodi po široki poti, in pride pred mesto Goljufije.
Kadar sva na široko pot prišla, in nekaj časa po njej hodila, me je začela vest opominjati, da morebiti to ni prava pot srečnega konca, Sem vpraševal ljudi, kam gredo, in zakaj? Vsi so mi srčno odgovarjali: »Gremo v veliko mesto usmiljenega in mogočnega kralja, kjer bomo vse dni svojega življenja veselo, in srečno živeli.« To govorjenje je potlačilo mojo skrbno vest, in mi je dopadlo. Radovednosti ni bila moja skrb všeč, me je priganjala hitro hoditi, in sva šla v veliki družbi. Pot je bila prostorna, gladka, in navdol, lahko sem hodil, vendar na njej je bilo dosti nadležnosti. Dasilih pot prostorna, še premalo je bila zavoljo veliko ljudi, živine, in vozov: na njej je bilo dosti tatov, goljufov, pijancev, opravljivcev, klasačev, togotnih, preklinjalcev, in drugih hudobnih. Nekateri med njimi so bili pravični in bogaboječe videti, pa potlej sem njih grešno hinavščino spoznal. Ni bilo človeka, kateremu bi zaupati mogel, ali ga za moder svet vprašal, ali se v njegovo pravičnost zanesel. Po noči je bilo nevarno hoditi, ker tolovajev je dosti bilo, in zmeraj je bilo šlišati od kake nesreče. Kadar sem bil primoran v kaki oštariji prenočiti, nisem mogel v miru počivati: vso noč so pijanci razsajali, vpili, se prepirali; drugi slabi ljudje so vso noč kvartali, in preklinjali; ponočni vlačugarji so noreli, plesali, in nepokojni bili. Velika nadloga je bila: zunaj pod milim nebom nisem mogel biti, tudi je bilo nevarno zavoljo hudobnih ljudi, iz usmiljenja me nobeden ni hotel pod streho vzeti, na oštariji sem bil slabo postrežen, drago je bilo vse, in miru ni bilo. Res, velika nadloga je bila.
Kar sem videl in šlišal mi ni dopadli; vest mi je rekla: »Ti ljudje niso dobri, in ne morejo dobrega konca imeti, ker nič božjega strahu ni v njih; kristjani so, pa po zapovedih ne žive, in so vsi drugačni, kakor je Jezus Kristus učil, in so svetniki živeli.« Tako sem mislil, in dejal, pa kmalu mi je drugo na misel prišlo, in sam pri sebi sem mislil: Tolikaj ljudi se ne more zapeljati, zakaj med njimi ni malo prebrisanih, in učenih; vsi ti želijo srečni biti, in sreče iščejo; morebiti je to prava pot. V velikim vojskovanju je moje srce bilo, nisem vedel kaj storiti, bi šel z njimi, ali bi se nazaj vrnil; pa videti tolikaj ljudi veselih, in neskrbnih sem svojo vest tolažil in šel, ker me je bilo sram se od njih ločiti.
Radovednost je včasih pri meni bila, in mi srčnost dajala: včasih je pred menoj šla, vse natanko ogledovala, in poslušala, in potlej mi pravila kaj se godi. Vse njene novice so bile slabe, in sem zvedel kako ljudje grdo in nesramno žive. Te novice sem včasih rad poslušal, včasih so se mi pregrde zdele, vendar so mi nečutno spridele srce, in sem rekel: »nar slabši človek vendar nisem, oni so slabiši od mene.« Sčasoma sem se šuma, krivice, opravljanja, pohujšanja, vsega grdega in hudega privadil; pa vendar ne toliko, da bi bilo moje srce popolnoma mirno bilo, ali da bi mi vest nič ne bila očitala. Večkrat sem slišal glas svoje vesti: Če boš s slabimi po široki poti hodil, boš z njimi nesrečen. To me je skrbelo in peklo, vendar zgled drugih mi je predrznost dajal, skoraj vlekel, in sem šel.
Dasiravno se mi je veliko mesto, katero sem ne daleč od svojega doma iz majhnega grička videl, daleč zdelo, sem vendar silno hitro od njega prišel. Čudil sem se, da sem tako naglo hodil, in sem Radovednost povprašal: »Je to mesto, od katerega so prej ljudje pravili kjer usmiljeni, in mogočni kralj gospoduje? Je to mesto miru, in sreče?« »Ravno to je,« mi je odgovorila, »in bodi vesel.« Pred velikim mestom malo postojim, in pomislim kaj storiti, da bi v zadrego ne prišel, ker mi je vest zmeraj očitala, in nesrečo napovedala. Se na levo obrnem, in vidim deklico vso nedolžno in prijazno. Radovednosti rečem jo povprašati, če je mesto, ki pred nami leži, v katero tolikaj ljudi gre, res mesto sreče in miru? Radovednost skoči do nje, in jo povpraša, pa ona je blizu mene stopila, in mi rekla: »Blagor tebi, če v to mesto greš! v njem mogočni kralj gospoduje, katiri ima veliko podložnikov po vsem svejtu vseh stanov, starost, in jezikov; on jih mehko gospoduje, in le skrbi jih srečne storiti. Če želiš v mesto, ti nobenega zadržka ne bo, vsi smejo v njega: da mi raje verjameš, ti povem, jaz sem mestnega uratarja hči, jaz pojdem s teboj v mesto, dobro ti hočem, kaj se boš bal?«
Tem prijaznim in svetnim besedam sem verjel, vendar me je nekoliko poskrbelo, pa sam nisem vedel, zakaj, ali od kod. Rečem Radovednosti: »Pojdi v mesto, vse ogledaj, in oprašaj, kako da je, in pridi mi nezaj povedati, kakšno da je.« Dokler je Radovednost šla, in v mestu se pomudila, mi je deklica veliko dobrega, in veselega od njega pravila. Mi je tudi pokazala napis mestnih vrat: »Čast — Veselje — Mir.« Premišljujem te obetne besede, in pravim: »Vendar ne morejo tako očitno legati? to more biti čista resnica.« Lih takrat pride Radovednost iz mesta, ga grozno hvali in povišuje, Od toliko obetov zmoten, sklenem v mesto iti.
Feliks gre v mesto Goljufije; v njem dosti hudega najde.
Kadar je moje srce popolnoma zapeljano bilo, sem hitel k vratarju, in ga vprašal: »Smem v mesto?« On mi je prijazno odgovoril: »Nobenemu ne branim v mesto sreče in miru, le iz mesta z vso močjo branim, kakor mi je moj kralj zapovedal.« Te sladke besede so bile meni všeč, srce mi je od veselja poskakovalo, vratarjo sem se lepo zahvalil in sem hitel v mestu. Deklica mi pravi: »Si videl, koliko so moj oče dobri?« »Je, je,« sem odgovoril, »on me pusti v mesto sreče in miru, ker je dober, in mi iz mesta brani, ker je dober.« Komaj sem bil v mesto pogledal, je nekdo nad menoj zavpil: »Plačaj, če hočeš v mesto iti.« Meni se je to čudno zdelo, in nisem vedel, kaj mu odgovoriti. Lih takrat je truma pijancev v mesto pridivjala, so se s tistim možem prepirali, ga otepli, in šli: jaz tudi nisem nič plačal. Sem šel v mesto, in se čudil nad njegovo lepoto, bogastvom, in velikostjo. Sedmire silno prestorne vrata mesto, neizrečeno veliko ljudi je bilo v njem. Eni so v židanih oblačilih prevsetno jezdili; drugi so se s štirimi naglo vozili; eni drugače svoje bogastvo izkazovali, pa tudi ni bilo malo revežev med njimi. Vse ulice mesta, dasilih dolge in široke, so bile polne ljudi: povsod so piskali, peli, ukali, in skakali.
Radovednost je vse mesto naglo obhodila, zakaj ona je urna ko misel, in prišla nazaj mi praviti veliko neznanega in hudega; nad nekaterimi rečmi sem se smejal, in jih rad poslušal; nad nekaterimi sem bil žalosten, ker je bilo pregrdo, vendar sem poslušal, in molčal. Deklica vratarjava hči je bila znana in priljudna vsemu mestu, za to pa sem jo tudi v časti imel, rad poslušal, in bogal.
Dolgo časa sem po mestu hodil, se nagledoval, veliko opraševal, in odgovarjal: od preobilnega govorjenja sem bil žejin, in sem Radovednost povprašal: »Je tukaj kaka oštarija?« Ona mi odgovori: »Vprašaš za to? Vse mesto je oštirjev polno: veliko ljudi je tukaj, tudi dosti pijancev, vendar je le preveč oštirjev.« »Zakaj to?« sem vprašal. »Zato,« mi pravi, »ker želijo brez vsega truda, in trpljenja dobro jesti, in piti.« »So bogati?« vprašam. »Nekateri so bogati, pa teh je malo: večidel opeša, in nimajo na zadnje za dobiček, ko strop s kredu opisan, kako ubito posodo, hude terjavice, in slabe plačevalce.« »So pa pravični?« sem dalje vprašal. »Ne vprašaj za pravico, kjer lakomnost gospoduje. Eni imajo pičle mere, ali med vino devajo vodo, ali mrhovino kuhajo, in prodajajo, ali si drugače pomagajo, če morejo. Tukaj je preveliko ljudi, ni moč nad vsemi čuti, in vse poravnati. Lih kar sem bila šla v eno oštarijo, kaj novega zvedeti, sem tri potepuhe videla skozi skrivne vrata oštirju ukradeno žito prinesti: on ga je rad vzel, ga pod ceno plačal, in jim rekel: 'Že ga prinesite.' Ti so potlej pri njem ves denar zapili, in pijani domov šli.« »Oh!« sem Radovednosti rekel, »če je v tem mestu taka, kaj bo?«
Ne rad, vendar od žeje primoran sem v oštarijo šel, pa v njej nisem nič dobrega slišal, in dosti hudega videl. V skrivne kamre je nesramežljiva dekla nosila jedi, in vino nekaterim spačenim moškim in ženskem: v oštariji je bilo veliko pijancev, katiri so na kredu pili, kar so upali v prihodno leto pridelati: eni zakožniki, ki so bogatina hvalili in poviševali, da bi se pri njem napili: eni postopači so nadražili pijanega moža ženo pretepati, če bo jezikala, kadar bo domov prišel: drugi so zoper oblastnike govorili, tudi svojega bližnjega grdo opravljali. To mi ni nič dopadlo; malo sem posedel, in žalosten šel.
Kadar sem bil iz te hudobne hiše šel, in zopet po mestu hodil, sem prišel na široke ulice imenovane Lenoba. Ne morem povedati, koliko ljudi je ondi bilo, in vsi brez vsega opravka. Vsi mestni postopači, vsi malopridni služabniki, veliko nesramežljivih ženskih, in drugi nevredni ljudje so ondi stali, ali sedeli, igrali, prazne novice pravili, glasno se smejali, bližnjega opravljali, in legali: govorili so dosti, dobrega pa nič. Lih, kadar sem njih nepridno življenje premišljeval, so eni zavpili: »Velik gospod se v mesto pelje!« Vsi so hiteli vidit prihod imenitnega gospoda, ker leni so vselej radovedni, in jim ni drugega mar ko kako novico zvedeti. Radovednost mi je pravila, da ti postopači ves dan tako zapravljajo. Sem jo vprašal: »Kako pa žive?« »Slabo in napačno,« mi je odgovorila, »vendar so raje v lenobi.« Potlej prstavi: »Prej sem videla pravičnega moža v mesto priti Delo imenovanega, ta je na trgu brez dela stoječim denar ponujal, ako bi delat šli: oni ni so hoteli, so ga zaničevali in kleli.« Takrat sem dejal: »Ti morejo v revščini, in v vseh hudobijah živeti, ker pošteno trpljenje sovražijo.«
Potlej sem šel po vozkih ulicah, in slišal skoraj povsod velik šum, in vpitje. »Kaj je to?« sem Radovednost vprašal. Ona mi je odgovorila: »Tukaj se zbirajo bolj pošteni postopači vsega mesta, moški in ženske, visoko govore od nemogočih reči, pravijo kar nikoli ni bilo, in ne bo, igrajo, in eni so v tem do petelinovega petja.« Dejal sem: »Blagor tem, ki imajo toliko časa in denarja!«
Ravno ondi sem prostorno hišo videl, nad katera vratami je bilo zapisano z velikimi črkami: Hiša veselja. Vsi trije smo šli notri, in se usedli, pili, in židane volje bili. Silno dosti ljudi je igralo, vse mize so bile polne kvart, denarja, in posebnega vina. Lih blizu mene so eni kvartali; videl sem, kako so eden drugega goljufali: eni so bili veseli, drugi žalostni, strašno preklinjali kvarte, prisegali, in obljubljali ne več igrati. Lih sem mislil vstati in iti, kar so se začeli prepirati, eden drugega kleti in pretepati: vsa hiša je bila po koncu, so se pobijali kozarce, in prekucavali mize: sem zbežal, in komaj zdravo glavo odnesel. Potlej sem dejal: »Pač, to je hiša veselja!« Radovednost mi je pravila: »Nekateri iz njih vse svoje premoženje znesejo v to hišo, potlej revno žive, žena in otroci so doma lačni, in na pol nagi. — To je hiša nadloge, sem rekel, ne pa veselja.«
Kadar sem bil iz vozkih ulic prišel, sem nasproti videl hišo, in na njej zapisano Svetost. To me je veselilo, in sem rekel: »Hvala bodi Bogu, katiri ima tudi tukaj svoje služabnike! Med slabimi sveto živeti, je posebna dobrota.« Radovednost sem v tisto hišo poslal videti, kako v svetosti žive, in kaj dobrega delajo. Kmalu je prišla nazaj, in mi pravila: »Nič dobrega ni«: Skozi špranjo sem v veliko kamro gledal, in pri mizi v obilnosti jedi, vina in govorjenja; sem videl Hinavščino v družbi Napuha, Opravljanja, in Nečistosti sedeti. »Glejte!« sem dejal, »če je v tem mesto svetost taka, že nič dobrega ni v njem.«
Dalje grem, in srečam več mladih ženskih tako častito oblečene, da bi se jim bil skoraj iz naglosti odkril. Radovednost, katiri so dobro znane bile se mi je pomuzala, in rekla: »To so dekle, kar na sebi imajo, je vse njih premoženje; ob prvi nadlogi, ne bodo imele kaj v usta nesti, v starosti bodo stradale po pasje.« »To je tudi velika ničemurnost,« sem rekel. — Potlej sem mimo hiše šel, kjer so možnarju glasno peli. Radovednost vprašam: »Kaj to pomeni?« »Tukaj so zdravniki vsega mesta,« mi je odgovorila. »Veliko služabnikov je notri, kjer je veliko bolnikov. Ne more drugače biti, ker je žrtje, pijančevanje, nečistost, in razudanje ko kužna bolezen.« »Res je to,« sem dejal, »in kdor po zapovedih živi, ima zdravo dušo v zdravim telesu.«
Hodil sem še po mestu, kaj drugega videti, kar vzidgnem oči, vidim veliko hišo, in na njej zapisano: Bolnišnica. Na to sem rekel: »Dasiravno so v goljufnem mestu prebivalci hudobni, vendar imajo skrb za bolnike; usmiljenje je lepa reč. Grem bolnike obiskovat, in vidit kako so postreženi.« Mladeniča prav lepo rejenega z obvesano glavo sem videl, in ga vprašal, »kaj ti je?« pa mi ni hotel povedati. Strežejo povprašam: »Kaj je temu lepemu fantu?« On mi je odgovoril: »Oni večer je bil nekam šel, in ponočni vlačugarji so ga otepli.« Zraven sem sivega moža ležati videl, in sem hlapca vprašal: »Kaj pa je temu?« On mi je tiho odgovoril: »Ta je imel veliko službo, pa v igrah, v požrešnosti, v nečistosti je živel, in zdaj v potrebi nima, kar je brez potrebe zapravljal; prijatelji so ga zapustili, in tukaj je slabo postrežen,« Sem tudi videl mlado žensko ležati, in mimo gredočega služabnika sem povprašal: »Kaj ji je?« On mi je rekel: »Nesreča jo je zadela, katera je dolgo iskala: zdaj tukaj čaka rešenja. Nečistost jo starim prijateljem priporočuje, in ti ji radi pomagajo iz upanja stanovitne prihodnje prijaznosti.« Nisem hotel več zvedeti, in sem šel.
Dasilih sem slab bil, vendar sem še imel nekaj razločka dobrega in hudega, in sem spoznal, da v mesto ni nič po volji božji. Žalostno sem po mestnih ulicah hodil, nepokoja, in hudega se prenaveličal, in premišljeval, kaj bo z mojo edino dušo. Radovednost mi je srčnost dajala, in mi dosti novic pravila, pa je nisem mogel več poslušati, ker je moje srce žalostno bilo, in vest mi je neprenehoma očitala: Zakaj si v to mesto prišel. Dasilih me je vest bodeče pekla, sem vendar upal v Boga, in rekel: »On mi posvetne dobrote ogrenuje, me na pot pokore napravljati: pečenje vesti je glas razžaljenega in usmiljenega Boga.« Radovednost in Deklica ste pristopile k meni, ste me troštale z vsemi prijaznimi besedami, pa jih nisem hotel poslušati, ker notranja žalost je bila močnejši od vnanje zapeljivosti.
Poklic uči, in reši Feliksa iz mesta.
Poln velikega pečenja sem v en kot mesta šel, zakaj nepokoja in hudobije ljudstva sem se bil pernaveličal; sem se usedel, in žalosten premišljeval svojo radovoljno nesrečo. Takrat je k meni neznan mladenič pristopil, in me prijazno vprašal: »Se ti je kaka nesreča prigodila, ko tukaj sam žalosten sediš? Če ti morem pomagati, ti bom iz srca rad, le govori.« Jaz ga pogledam, se mi zelo prijazen in moder zdi, in mu rečem: »Ljubi moj! jaz sem od daljnega kraja v to hudobno mesto prišel; sreče sem iskal, in nesrečo našel, ker nisem prave sreče iskal: mar bi bil doma Bogu služil: zdaj ne vem, če mi je še pomagati.« Oni mi reče: »Le odkrito povej, kaj te teži, more biti te bom iz nadlog rešil: le govori, in povej, kaj ti je pri srcu; dva več vesta ko en sam.«
Ker me je neznani mladenič prijazno napeljeval, in sem mu na obrazu dobro dušo videl, sem mu rekel: »Usedi se zraven mene, in ti bom vse povedal. Pravil sem mu, kako sem na široko pot prišel, potlej v mesto; tudi kakšni ljudje so v mestu, da ne morem pri njih biti, in da malo upam iz mesta, ker vratarji branijo. Neznani mladenič mi je odgovoril: »Ako iz mesta Goljufije želiš, upaj v Boga, srčen bodi, in te bom rešil.« Kadar sem zaslišal mesto Goljufije imenovati, sem se prestrašil, in ga zaprašal: »je to mesto Goljufije, mesto goljufne sreče, in slepega miru, od katerega sem že prej velikokrat slišal?« »To je,« pravi on, »to mesto so vrata peklenske, pa le upaj v usmiljenega Boga, bodi srčne volje, in boš nesreči odšel.«
Takrat sem iz srca zdihnil, in rekel: »O Bog! vse dni svojega življenja ti bom hvaležen, in pokoren, ako mi milostljivo pomagaš.« Neznanega dobrega mladeniča sem vprašal: »Kako ti je ime?« Oni mi pravi: »Poklic mi je ime. Da me poznaš, ti povem, da sem zvest služabnik s. Bogaslužnosti, katira v mestu Resnice prebiva.« »Kaj pa tukaj delaš,« sem mu dejal, če si svet služabnik tiste svete gospe?« »Ona me je poslala,« mi pravi, »v to hudobno mesto grešnikov iskat k pokori, in k službi kralja Resnice: veliko krat sem na široki poti, veliko krat tukaj; tudi po hišah od hudiča zapeljanih iščem, in na vosko pot napravljam; tiho, in brez hrupa jih prijazno učim, in vse zveličati želim. Če ti nisi Bogu nehvaležen, če nisi svoji duši neusmiljen, boš mene poslušal, in ubogal. Premisli dobro, kaj bo po smeri. Kaj zdaj imajo od vseh posvetnih dobrot, in grešnega veselja ti, katiri so malo časa po svoji volji živeli, in so potlej vrženi v pekel? Zdaj bi se radi spokorili, pa jim ni dano, in bodo brez vsega prida vekomaj trpeli. Bolj je pričevanje dobre vesti, in notrajno veselje gnade s. Duha od vseh strupenih sladnost hudobnega sveta. Hudič nima, in ne more sreče dati. Kaj bo on dobrega svojim služabnikom dal, ker sam nič dobrega nima? Vsemogočni Bog ima vse, in če boš njemu služil, ti bo večno srečo dal. Premisli, da greh tudi tukaj človeka nesrečnega dela, ker mu nepokoj, revščino in druge nadloge nakopava. Saj sam vidiš, kaj in koliko slepi grešniki za večno pogubljenje trpe. Pravični so tudi na svetu srečni, ker imajo veselje s. Duha, pokojno in potrpežljivo žive, potelj v nebeško kraljestvo pridejo.«
»Oh!« sem mu dejal, »sam Bog te je do mene poslal: vse bom storil, kar mi boš zapovedal: le eno me skrbi, kako iz tega hudobnega mesta iti.« Poklic mi je odgovoril: »Ne skrbi za to, Bogu je vse mogoče: imam pri sebi ključ skrivnih vrat, in lahko pojdeš iz mesta.« Jaz sem mu rekel: »Imam nekaj blaga na oštariji: tudi dve moje tovarišice ste nekam šle; morem svoje blago vzeti, ker ga je škoda pustiti; tudi morem dveh tovarišic počakati, ali poiskati, potlej pojdeva.« Poklicu niso bile moje besedo všeč, je bil žalosten, in mi je srčno rekel: »Kaj se s tem motiš? tvoje blago, in tvoje tovarišice so tvoje skrbi nevredne: naj vse gre, da le svojo edino dušo ohraniš. Lot je tudi nerad iz grešne Sodome šel, pa potlej je bil vesel, da je življenje odnesel: Ako bi bil v Sodomi ostal, bi bil z drugimi zgorel. Če greš po mestu, boš morebiti v kako hudo priložnost naletel, boš zapeljan, in tukaj ostal. Zdaj, brž, urno ubogaj; brez vsega odloga in zgovora stori, kar ti Bog po meni reče. Če si božjemu glasu zdaj nepokoren, menda ne boš od Boga nikoli več poklican. Veliko grešnikov je brez vsega upanja v peklu, ker so iz predrznega upanja odlašali spreobrnjenje. Čas božje milosti je, kadar Bog hoče, ne kadar ti hočeš: če čas božje milosti zaničuješ, morebit ne boš nikoli božje milosti deležen.«
Te resnične besede so moje srce ogrele, sem zavpil, rekoč: »Pojdem s teboj! naj gre vse, da le dušo zveličam: kaj mi bo ves svet pomagal, če dušo pogubim?« S Poklic me je za roko prijel, in sem z njim šel: z zlatem ključam je skrivne duri odprl, in sva šla iz hudobnega mesta. Grozno sem bil tega vesel, sem hodil ko bi moje noge perute imele, ves lahek, in srčen sem bil. Kadar že daleč od mesta Goljufije na samoto prideva, sva se usedla, in sem ga vprašal: »Še enkrat mi povej: Je res to mesto iz katerega sva šla, mesto Goljufije?« »Res,« mi je odgovoril, »jaz sem od Boga poslan, ne lažem; v njem zapeljani ljudje malo časa po svoji volji žive, potlej v pekel gredo.« Dalje sem mu rekel: »To mesto je silno veliko; koliko vrat ima? Kako se imenujejo? To veliko mesto, mi je odgovoril, ima sedem vrat, in se imenujejo: Napuh — Lakomnost — Nečistost — Nevoščljivost — Žrtje — Jesa — Lenoba. Te vrata so grozno prostorne, in nastavljenje na vse kraje sveta.« »Kako pa je ime kralju mesta Goljufije?« sem ga vprašal. »Lih tako ga bogaboječe sploh imenujejo,« mi je odgovoril, »Kralj Goljufije; pa njegovo pravo ime je Hudič. On se od hudega Hudič imenuje, ker je v hudim utrjen, in od hudega ne bo nikdar odstopil. Slepim grešnikom je njegovo pravo ime neznano, oni mu pravijo: Kralj sreče, miru in veselja, pa kmalu bodo zvedeli, komu služijo. On ima po vsem svetu dosti odbranih sužnikov, in vse ljudi po svojo neusmiljeno oblast zapeljivo kliče; dosti jih najde, ker ga slaba natora posluša, pa potlej jim bo gorje vekomaj.«
»Tvoj nauk, o s. Poklic!« sem mu rekel, »je resničen, pa zakaj ta neusmiljeni kralj skrbno išče podložnih, potlej morejo plačevati, kadar v njegovo mesto pridejo? tega ne umem.« »Vsi morejo plačati,« mi je odgovoril, »ali precej, ali potlej: dajejo denar, ali blago, ali dobro ime, ali zdravje, ali dušo. Nobeden ne pride v mesto brez škode: če pa notri ostane in umre, da kralju mesta; to je, hudiču svojo dušo v davek. Tudi ti si mu davek plačal, dasiravno nisi bil dolgo v mesto. Tvoja duša se je hudega navzela, si mehko živel, čas zapravil, in bi bil, ko oni, razudan postal, ako bi te ne bil iz mesta spravil. Hvali Boga, katiri te je iz nezasluženega usmiljenja rešel.«
»Zmeraj ga bom hvalil,« sem odgovoril, »pa še eno želim od tebe zvedeti: Poznaš Radovednost in Deklico, katera ste me v to mesto vodile?« »Poznam, in spoznam jih,« mi je odgovoril, »pa te ste zveste služabnice hudičeve, in jih veliko zapeljujete. Toliko ti povem, da se jih veš skrbno varovati, in jih nikoli več ne poslušaš, pa od njih ti bo že Angel povedal, tudi te bo peljal na sveto goro, in te zmeraj spremljal.«
Angel uči Feliksa.
Kadar mi je s. Poklic rekel: »Angel ti bo že povedal, te peljal na sveto goro, in te zmeraj spremljal,« sem ga naglo zaprašal: »Kje je?« On mi je odgovoril: »Kmalu ga boš našel, njemu te bom izročil, in potlej pojdem nazaj v mesto, še drugih slepih grešnikov iskat.« Greva naprej, in ugledam mladeniča polnega nebeške lepote, in zaprašam Poklica: »je oni Angel božji?« »Je,« mi je odgovoril: bliže greva, me je njemo izročil, in izginil: sam nisem vedel kdaj, nič več ga nisem videl.
Vse upanje sem v njega imel, in kadar sem pred Angelom sam ostal, sem se iz velikega spoštovanja tresel, in govoriti nisem mogel, ker nisem vedel, koliko mi bo on dober. Angel me je vprašal, in tudi ob enim posvaril: »O Feliks! zakaj si hotel v mesto Goljufije pod oblast neusmiljenega kralja hudiča?« Jaz sem njemo ponižno, pa tudi nekoliko zvijačno odgovoril: »Neumno sem storil, spoznam, vendar sem tudi usmiljenja vreden; da je to resnično, poslušaj: Iz dobrega srca sem sreče iskal — prebrisana Radovednost me je vodila — po poti sem ljudi opraševal, in vsi so mi srečo obetali — blizu mesta sem nedolžno deklico vprašal, in ta mi je trdila, kar so vsi drugi govorili. Vem, nesreča me je zadela, vendar nekoliko sem izgovorjen.«
Angel mi je odgovoril, me svaril in učil tako: »Tvoje srce, o Feliks! ni pravično, in za to ni nedolžno. Ti si se motil, si hodil po široki poti, in prišel v mesto Goljufije, ker nisi bil dobre vesti. Ti nisi bil rešenja vreden, pa Bog te je po svetem Poklicu iz posebnega usmiljenja rešil: te milosti nisi bil vreden, in le njegovo milost hvali.
Od hudega poželenja zapeljan, si rad verjel, da je božja volja, kar ti je dopadlo; ker je tvoji slepoti bilo všeč na široko pot iti, si lažnivo menil, da je tudi Bogu. Preden si od doma šel, nisi Boga iz srca prosil njegovo voljo spoznati, in si slepo poslušal svojo hudo na slabo nagnjenjo voljo. Zanaprej varneje bodi, prehitro svojim mislom ne verjami, goreče in stanovitno Boga prosi njegovo voljo spoznati, in po njej živeti. Če tega ne sturiš, ti ne more dobro biti, in boš nesrečen vekomaj. Tako se Adamove otroci goljufajo, in spoznajo le kadar si več pomagati ne morejo.
Kadar si na široko pot prišel, in po njej hodil, bi bil lahko spoznal, da po njej ne moreš v nebeško kraljestvo priti. Po široki poti hoditi si le slabe videl, njih nesramno, krivično in razudano zadržanje ti je od njih grešne slepote pričevalo; vest te je opominjala in svarila; to je bil božji glas, in božje svarjenje v tebi, vendar si le šel; kako si nedolžen? Ti si v katoliški cerkvi dosti naukov slišal, pa nikoli takih, da se z razuzdanim življenjem pride v nebeško kraljestvo. Nikoli nisi slišal, da bi svetniki, božji prijatelji, bili tako živeli, kakor si videl one živeti.
Praviš: sem ljudi opraševal, in vsi so mi srečo obetali. Lahko je to, pa si opraševal, in poslušal norce, slepe in razuzdane; kako si hotel po takih resnice zvedeti! Oni so ti odgovarjali po svojim hudobnim srcu, in po svoji slepi vesti. Če si jim ravno verjel, nimaš zgovora, ker je neumno se na svet takih zanašati. Norce si vprašal za svet, si prosil slepe ti prave pot kazati, za to si bil nespameten. Veliko manj si zgovorjen, ker te je zmeraj skrbelo, in vest ti je zmeraj očitala: tedaj te je le tvoje hudo poželenje po široki poti gnalo. Bi bil bogaboječe modre za svet vprašal, pa na široki poti jih ni bilo; ti le po vozki poti hodijo. Radovoljno si med norce šel, radovoljno jih poslušal, in z njimi hodil: tedaj je tudi tvoja zmota radovoljna, in brez vsega zgovora.
Praviš: Prebrisana Radovednost me je vodila, pa nisi pomislil, če je dobra ali slaba. Radovednost je dvojna, ena je Radovednost dobrega, sestra bogaboječe Svetoželje, katirih mati je Gnada: druga je Radovednost hudega, sestra grde pošasti Poželenja, katirih oče je Hudič. Radovednost dobrega je pri zvestih služabnikih božjih: oni so vsega dobrega željni, za to skrbe čedalje več in več božjo voljo spoznati in delati. Radovednost slabega je pri hudobnih, katiri skrbe zvedeti, kako svojemu grešnemu poželenu streči. Radovednost slabega je silno nevarna, in zvijačna: tudi dobre včasih zapeljuje, kakor je v začetku prve starše zapeljala, in spačila. Radovednost, katira je tebe vodila, je bila slaba, in da jo spoznaš, premisli svojo neumno skrb, katero si še doma imel kako tukaj po svoji volji živeti, in po smrti srečen biti, kar je bilo, in bo nemogoče. Tvoja spridena volja je za slabo Radovednostjo hitela, in bi bil vekomaj nesrečen, ako bi te posebno božja milost, ne bila po svetem Poklicu rešila.
Deklica, katira se ti je vsa nedolžna zdela, katira ti je v zmoto pomagala, in te v mesto nagovarjala, se imenuje, in je Svojoljubezen. Ni kače od te zapelivejši in škodljivejši, ker je skrita, strupena, in neusmiljena. Ona ti je govorila le kar si rad poslušal, nikoli se ni tvojim grešnim željam stavila, te je zapeljala, ker si bil zmote vreden. Ona ti je pravila: 'Sem mestnega vratarja hči'; resnico je govorila, ker ona je neusmiljena hči hudobnega vratarja mesta Goljufije. To ti je pravila, pa tvoj zadržan um ni spoznal nje skrite hudobije. Njena hudobna hinavščina ti je skrita bila, vendar bi bil lohka spoznal, saj, kadar si jo videl po mestu vsem hudobnim se prilizovati. Svojoljubezen je malik spačenega sveta: sprideni ljudje vse mislijo, govore, in delajo, kar Svojoljubezni dopade, za Boga pa, in njegove zapovdi ne marajo. Ti si bil od nje zapeljan, ker tvoje srce ni bilo pravično. Le verjami: Kdor zmote išče, jo najde, in ta jo najde, katiri je je vreden.«
Feliks svojo zmoto žalostno spozna; z Angelom hiti na goro, in sprosi Svetoželjo.
»Zdaj mi resnico govori, o Feliks!« mi Angel pravi, »kaj se ti zdi?« Mu odgovorim: »O sveti Angel! Bogu bodi hvala, pa tudi tebi, ki me v njegovim imenu lepo učiš, in usmiljeno svariš. Zdaj vidim, in žalostno spoznam, kako me je zvijačno poželenje zapeljalo, in kako so neskrbni Adamove otroci od njega zapeljani. O, jaz nesrečni človek! sem iskal sreče, in sem našel nesrečo, ker sem bil nesreče vreden, kakor si govoril. Res! slepi človek meni svojo dušo ljubiti, in jo sovraži. Gorje človeku, katerega hudo poželenje vodi! gorje človeku, katiri se gnadi božji voditi ne da!
Angel božji, poslušaj: Pred Bogom in pred teboj svojo hudobijo spoznam; greva me moja radovoljna slepota; posihmal bom varneje živel, le z božjim svetom hočem vse delati, da zapeljan ne bom, in po poti pravice stanovitno hoditi. To je sicer moja volja, pa v njo se ne smem zanašati, ker skušnja me ponižnosti uči, in moja velika slabost najde povsod dosti nevarnih nastav. Torej Boga ponižno prosim me nikdar zapustiti, tudi tebe prosim me spremljati po poti zveličanja, in me učiti vse delati Bogu v čast, in v svoje zveličanje.«
Angel mi je prijazno odgovoril: »Tvoje misli in besede so Bogu in meni všeč, če bodo tvoje dela take, in stanoviten ostaneš, boš srečen. Zdaj v znamenje svoje resnične volje, in pravega spreobrnjenja, daj slovo nevarni Radovednosti, in priliznjeni Svojoljubezni: te dve hudobne tovarišice so Bogu sovražne, in tebi škodljive. Ni ti mogoče z Bogom, in z njima prijatelj biti, njima ne moreš pokoren biti, in svojo dušo zveličati. Namesto teh prosi Boga ti dobrotljivo dati sveto tovarišico vsega dobrega uneto, katira se imenuje Svetoželja, od katera sem ti že pravil: pa prej srčno daj slovo Radovednosti in Svojoljubezni.« Obrnil sem se nazaj, se oziral, pa jih nisem videl: menim tej so se s. Poklica in božjega Angela zbale in zbežale. Pravično je, da ste se zbale; zakaj angel teme nima tovarišije z Angelom luči, in pravičnost nima edinstva z nepravičnostjo.
Potlej sem Angela vprašal: »Kje bom našel bogaboječo tovarišico Svetoželjo, katira bi z menoj stanovitno hodila božje volje, in večne sreče iskat?« Angel mi je odgovoril: »Blizu tega nesramnega mesta, ali ne široki poti, po katiri si prej hodil, je ni; moreva iti na sveto goro, kjer je pravično mesto Resnice: lih pred mestom jo boš našel. Zdaj vzami v pomoč vero in upanje; zakaj brez vere in upanja bi ne poti opešal in odstopil. Pot na goro je vozka in ostra, pa kliči v Boga ti pomagati, in s pomočjo njegove gnade boš dosegel, kar želiš; namreč boš šel v mesto Resnice, kjer nobene zmote ni, kjer čista ljubezen sladko gospoduje. V veri in v upanju bodi stanoviten, goreče prosi, in boš tudi ljubezen dosegel.«
Vprašam: »Kje je mesto Resnice«: Angel mi odgovori: »Sem ti že pravil, da mesto Resnice je na visoki gori daleč od mesta drugače biti, resnica in goljufija, luč in tema, pravičnost in nepravičnost ne morejo vkupaj biti. Mesto Resnice je lih tisto, od katerega je Kristus pravil: Silni ga zgrabijo. To mesto je ko močna trdnjava na gori vrh gora, katerega morejo vojščaki z močno silo premagati. Ti si ga že videl ne daleč od svojega doma, kadar si iz majhnega grička deželo ogledoval. Takrat ti ni bilo mar po njem vprašati, zdaj pa moreš trpeti, in si prizadevati gori priti. Pot do njega je ostra, strma in vozka, pa ne naveličaj se trpljenja, ker brez trpljenja ne moreš veselja zaslužiti: nemogoče je z veseljam veselja zaslužiti. Na ostri poti bodi stanoviten, bodi srčen, in ne odstopi; če odstopiš, boš morebiti zapuščen in vekomaj nesrečen. V začetku ti bo bridko na goro hoditi, pa čedalje lažja ti bo. Premisli, koliko si trpel na široki poti, in v mestu Goljufije. Takrat si za svoje pogubljenje trpel; trpi tudi rad za svoje zveličanje: če me ubogaš, boš vesel vekomaj.«
»O sveti Angel!« sem mu dejal, »kam pojdem, ki poti ne vem, tukaj nimam dobrega svetovalca, in brez njega bo vsaka moja stopinja nevarna: morebiti bom zopet v kako hudo nastavo naletel, in po skrivnih potih na široko pot, ali v mesto Goljufije prišel. Ponižno te prosim, pojdi pred menoj, jaz za teboj, in te ne bom nikdar zapustil.« Angel mi je tako odgovoril: »Bog mi je zapovedal tebe varovati pred zmoto in pogubljenjam; iz ljubezni do njega, in do tvoje duše sem te uslišal, in ti bom zvest.« Kadar je to izgovoril, je hitel od goljufnega mesta čez dolino, in sva prišla na vosko pot, katira na sveto goro pelje.
Meni slabimu in odvajenemu mehkemu človeku je skoraj nemogoče bilo po tisti poti hoditi. Angel me je zmeraj priganjal, in mi srčnost dajal, vendar sem veliko trpel, in komaj obstal. Pot je bila vozka, ob njej pa so bili strašni brezni in globočine: zmeraj mi je srce tolklo in mi delo: Kaj bo, če padeš? Če sem se kamenja varoval, me je trnje opraskalo; če sem se hotel obojega varovati, sem se bal v brezen pasti: povsod je bilo dosti trpljenja in nevarnosti. Angela sem vprašal: »kako se ta neznana in težka pot imenuje?« »Pokora se imenuje,« mi je odgovoril, »za to ne more mehkemu človeku prijetna biti, vendar je veliko boljši od večnega pogubljenja, katerega si vreden; tukaj boš malo časa trpel, v peklu bi vekomaj. Vera in upanje naj ti pomagata in te podpirata, da v trpljenju ostaneš stanoviten. Od široke poti, in od goljufnega mesta so po ti vozki poti na goro Resnice vsi spreobrnjeni grešniki hodili; hodi tudi ti, in se Bogu zahvali, katiri te s kratkim trpljenjam od večnega reši. Tudi velika pokora je posebni dar božji. Pogubljene duše bi se zdaj rade spokorile, pa njim ni te milosti dane; ti, kakor sem že rekel, trpi, in Boga zahvali.«
Jaz sem sicer za Angelom hodil, pa težko, in skoraj nerad. Moja duša je bila prepričana, da trpljenje je meni potrebno; pa moje slabo telo je zmeraj godrnialo. Lih za to sem Angela povprašal: »Ni druge lepše poti na goro v sveto mesto Resnice?« »Je,« mi odgovori, »še ena, in se imenuje Nedolžnost; ta je lepše, pa tebi ni dopuščeno po njej hoditi, ker si nekaj časa po široki poti hodil, in v goljufnem mestu bil. Bog ti zapove po ostri poti hoditi, ker si vreden in potreben; le pretrpi, in bodi stanoviten.« Kar je Angel govoril, je bila čista resnica, vendar komaj sem se nevarna skušnjave ubranil, katira me je zelo nadlegovala le nazaj iti na široko pot.
Res, velika nadloga je bila. Sem bil truden, lačen in žejin, pa nobene oštarije ni bilo; vse me je bolelo, vendar malo počitka je bilo. Ljudje na ostri poti so sicer bili usmiljeni, pa mi niso mogli po svojim dobrim srcu pomagati. Oh, sem v srcu mislil, na široki poti in v goljufnem mestu je vsega preveč, tukaj vsega premalo: pokorjenje mi je potrebno, vem, pa ga je čez glavo preveč. Tako sem po svoji slabosti mislil. Lih takrat je mimo dober človek šel, sem ga tiho povprašal, da bi Angel ne slišal: »Zakaj ob ti ostri poti, kjer ljudje veliko trpe, in pomoči potrebujejo, ni nobene oštarije?« On mi je tudi tiho odgovoril: »Prijatelj! oštirji so ob široki poti, in v mestu Goljufije, kjer je veliko ljudi; tukaj je malo dobička, ker je popotnikov malo, in vsi v pokorjenju žive.« Modrimu možu nisem vedel ka odgovoriti.
Res, malo ljudi je po ostri poti šlo: ti so bili prepadeni od trpljenja, od postov, od solza, vendar so bili potrpežljivi. Malo in tiho so govorili; namesto kaj nepotrebnega govoriti, so molili ali premišljevali. Ni bilo iz njih ust praznih novic, ali opravljanja, ali drugega hudega govorjenja: če so govorili, so od Boga, od Jezusa, od Marije, od svetih Marternikov, in od drugih svetnikov. To mi je dopadlo, in srčnost dajalo vse nadloge voljno pretrpeti. Tudi sem dejal; Bog njim pomaga, bo tudi meni; oni veliko trpe zavoljo Boga, bom tudi jaz; oni so stanovitni, hočem tudi jaz biti. Te moje misli so bile dobre, pa kmalu me je nepotrpežljivost zopet skušala: komaj sem jo premagoval.
Angel, katiri je pred menoj hodil, je žensko ob poti pod suhem drevesom sedeti našel. On se je pred njo ustavil, jaz pa bližaj stopil poslušati, kar ji bo rekel. Angel jo je ogovoril, rekoč: »Zakaj si žalostna, tukaj sediš, in na goro ne hitiš?« Ona mu je odgovorila: »Že dolgo hodim, ne morem več, sem oslabela, in mislim iti na ono pot nazaj.« Angel ves prijazen ji pravi: »Duša božja! nikar ne stori, kar si v srcu sklenila. Premisli, vse tvoje dozdanje trpljenje bi bilo zavrženo, in tvoja edina neumrjoča duša bi bila v nevarnosti večnega pogubljenja. Glej nad seboj lepe nebesa, v katera pojdeš, če boš v dobrim stanovitna: premisli strašni pekel, v katerega boš obsojena, če od dobrega odstopiš: glej ljubeznivega in nedolžnega Jezusa, katiri s težkim križem obložen pred teboj hodi: le bodi srčna, zdajšno trpljenje bo minilo, plačilo bo vekomaj ostalo.« Ženska je brž vstala, in hitela na goro.
Lepih in ognjenih naukov božjega Angela sem bil tudi jaz zelo potreben; po njih je moje srce veliko moč občutilo, in sem lažje hodil, trpel sem bol potrpežljivo. Angela sem prosil mi povedati, kako je ženski ime. »Nestanovitnost,« mi je odgovoril. »Oh! koliko je škodljiva. Bolj bi človeku bilo dobrega ne poznati, ko po njega spoznanju odstopiti. Nestanovitnost zaničuje gnado Jezusovo in nebesa: ona pokonča vse dobre dela, in odpre strašni peklenski brezen: ona je huda nehvaležnost, in nevarna pregreha: gorje človeku, katiri se od nje zmotiti da; mor biti, ne pride več na pot pokore in zveličanja.«
Veliko več mi je Angel od grešne nestanovitnosti govoril, da bi se je skrbno varoval. Lih je govoriti nehal, kar vrh svete gore prideva, in mesto Resnice ugledam. Lepa ravnota je bila na gori, in na desni pred mestom majhno cerkev, imenovana Svetega Duha. V njo molit, mi je Angel ukazal, rekoč: »Ondi iz srca Boga prosi ti usmiljeno dati tovarišico Svetoželjo, od katera sem ti pravil, goreče prosi jo zadobiti, ker nje si, in boš zmeraj zelo potreben; brez nje ne moreš v sveto mesto, ne smeš pred kralja Resnice; tudi njegovi služabniki te ne bodo poslušali, če ona pred teboj ne pojde, brez nje bi bilo vse tvoje dozdanje trpljenje zastonj, in vsi lepi nauki bi bili zavrženi. To ti rečem, da nje vrednost spoznaš, in iz srca Boga prosiš jo zadobiti: jaz bom tvoji pomočnik pri Bogu, da jo lažje sprosiš.
Kadar si na široko pot šel, po njej hodil, in v hudobnemu mestu bil, si imel hudobno voljo, vendar te Bog iz posebnega usmiljenja ni zapustil, in lih za to je vest zmeraj pekla. Kadar si začel svojo grešno zmoto žalostno spoznati, s. Poklica, in mene poslušati, je tvoja volja, čedalje boljši postajala, ker te je pomoč gnade podpirala, vendar tvoja volja je še slaba. Sam sebi si priča, in veš čudno vojskovanje svojega srca na vozki poti te svete gore. Ti si želel za menoj iti, pa si se bal trpljenja; si hotel in nisi hotel; si želel stanoviten biti, pa hitro si se pozabil, in nad svojim trpljenjam godrnjal. To ti povem, da spoznaš, koliko si Svetoželje potreben; to je, srčne in stanovitne volje po poti pravice hoditi. Ti si še slab, in svoje slabosti ne boš hitro odpravil: če boš Bogu zvest, boš čedalje več gnade prejemal. Pa kdaj boš popolnoma po volji božji! Pojdi v cerkev s. Duha, in prosi goreče ti Svetoželjo dati.«
Grem v cerkev molit, kakor mi je Angel zapovedal; on za menoj. Cerkev je bila temna, in zelo priložna v njej premišljevati in moliti. Pred veliki oltar sem šel in pokleknil: na njem je bila podoba ljubeznivega pastirja Jezusa z najdeno ovco na ramah; okoli njega so bile podobe svetnikov, katiri vsi so v ljubezni Jezusov goreli; nad Jezusom je namalan bil prihod s. Duha v podobi ognja v učence Jezusove. Iz vere in upanja v ljubeznivega Jezusa sem ga goreče prosil mi dati gnado s. Duha in Svetoželjo. Tako sem prosil: »O Jezus, ljubeznivi gospod, usmiljeni oče, dober pastir, začetek in konc mojega zveličanja, pred seboj imaš nevrednega hlapca, hudobnega grešnika, in slepega človeka, katiri te premalo pozna, malo ljubi, in ti leno služi; vendar ne zavrzi me, ampak daj mi goreče želje, vneto dušo, in ravno srce, da z dobro in močno voljo dopolnjujem tvojo sveto voljo. Daj mi tovarišico Svetoželjo, katira me bo učila po tvojim dopadajenju moliti, in tebi služiti.«
Kadar sem bil odmolil, sem se obrnil, in videl zraven Angela lepo Svetoželjo: vsa rdeča je bila od čeznaturne nebeške gorečnosti; le v nebo je gledala: nje sramežljivo oblačilo je bilo ognju enako, in sončni žarki so bilo okoli nje. Zunaj cerkve mi Angel reče: »O Feliks! glej sveto tovarišico, katero ti je Bog dal: varuj se jo žaliti ali zapustiti, pa rad poslušaj njene svete nauke, in bodi njej zmeraj pokoren. Brez Svetoželje nikoli ni bilo, in nikoli ne bo nič dobrega: z nje pomočjo boš prosil, in dosegel kar prosiš. Da jo spoštuješ, ne pozabi, kar sem, ne daleč od goljufnega mesta, rekel, da njena duhovna mati je Gnada, obe pa ste od Najvišjega po Jezusu Kristusu.«
Feliks s svete gore vidi mesto Goljufije; potlej gre v mesto Resnice.
Kadar sem bil pri nebeški Svetoželji, je vse po meni gorelo, čudno moč in čeznaturno veselje sem v srcu čutil, vesel sem bil vsega poprejšnega trpljenja, in zelo žalosten svojih poprejšnjih zmot. Boga sem na ves glas hvalil, katerega usmiljenje je neskončno, katiri me je iz nezaslužene ljubezni do moje grešne duše iz smrtne nevarnosti rešil, in na pot zveličanja pripeljal. Tudi sem se Angelu lepo zahvalil, katiri mi je iz ljubeznive pokorščine do Boga, in iz čiste ljubezni do mene na sveto goro stanovitno pomagal. Svetoželji sem se ponižno priporočil, ji zvestobo obljubil, in jo prosil, me nikdar zapustiti. Oba sta mi prijazno rekla: »O Feliks! Bog je začetek in konc vsega dobrega: brez njegove milosti bi ti bila milost vseh stvari brez prida; njemu se zahvali, njega hvali, in povišuj; njemu bodi vse dni svojega življenja hvaležen; posebno pa njega hvali s pokorno dušo. Njega spoznati je prava modrost, njemu služiti je edina sreča; bodi stanoviten v njegovi službi, potlej ga boš v nebesih vekomaj hvalil. Glej, in premisli, še nisi v sveto mesto Resnice šel, še nekoliko poprejšnje slabosti je v tebi, še premalo spoznanja, in ljubezni imaš, vendar srce ti od sladkega veselja poskakuje. To je pričevanje, da je božja služba tvoje edino resnično veselje na svetu, in prava pot v večno srečo; drugega resničnega veselja ni, in ne more biti. Skusil si slabo, zdaj dobro, ne odstopi od dobrega, in blagor ti bo.«
Tiho sem poslušal, in potlej se obema zahvalil, ki sta me lepo učila. Iz tiste visoke gore sem po deželi okoli gledal, in tudi mesto Goljufije ugledal. Groza me je obšla zavoljo njega hudobije, in svoje poprejšnje nevarnosti; Boga sem hvalil, ki me je dobrotljivo rešil po svojim služabniku Poklicu. Dokler sem bil na široki poti, in v mestu, nisem vedel, ali videl njegove neizrečene širokosti; le iz svete gore sem prav videl kako daleč seže. Mesto Goljufije je bilo silno daleč od svete gore, na katiri sem bil, vendar sem videl vse, kar se v njem godi. To se mi je čudno zdelo, in sem Angelu rekel: »Od kod je to, da danes tako čisto vidim, in vse razločim kar se v mestu Goljufije godi, dasilih je silno daleč? Iz široke poti, in iz hudobnega mesta nisem te svete gore videl, zdaj pa vse vidim, tudi ljudi široke poti, in grešnega mesta: od kod je to?«
Angel mi je odgovoril: »Ti bom povedal, od kod je to. Tukaj na ti sveti gori, blizu mesta, imaš čiste oči, in daleč vidiš, ker so tukaj čisti vetrovi, katiri se imenujejo Razsvetljenje, Spoznanje, Premagovanje: ti so od zgoraj in dajo zdrave oči, katera vsako reč, kakor je, daleč vidijo. Dol v goljufnem mestu, in na široki poti, so mehki, in mokri vetrovi, katiri se imenujejo, Poželenje mesa, Poželenje blaga, Zapuščenje božje: ti so očem grozno škodljivi. Za to popotniki široke poti, in prebivalci goljufnega mesta malo vidijo; eni so popolnoma slepi, drugi nekoliko vidijo, pa malo. Mi vidimo vse, kar se ondi godi, oni pa ne vidijo, ne nas, ne svetega mesta, in tudi ne visoke gore. Čudno je to, vendar resnično.«
»Ljubi Angel! tega ne umem. Videl sem veliko ljudi po široki poti, in po goljufnem mestu hoditi, pa ni bilo slepih, od katirih zdaj praviš. Ako bi res bilo, kar govoriš, bi ne mogli hoditi, in kar se njim zdi opravljati.« Angel meni: »Jaz govorim od dušne slepote, ti pa le od telesne. Na duši so slepi, ali omamljeni; zato ne vidijo svoje smrtne nevarnosti.« »O sveti Angel! še majhno potrpi mojo nevrednost. Niso nevedni ti, katiri hodijo po široki poti, in so v goljufnem mestu; oni so še preveč prebrisani, vedo eden drugega goljufovati, in bližnjemu take prekanjene zadrege nastavljajo, da nikdar ni mogoče jih zapopasti.« »Vse to verjamem,« mi je Angel odgovoril, »vendar so vsi, malo ali veliko zadržanih oči. Oni vidijo, kar telesu pomaga, vedo kar jim škoduje, so prebrisani v svojih opravkih, pa ne spoznajo, in nočejo spoznati, ali delati, kar Bogu dopade, in dušo zveliča.« »Tvoje govorjenje je resnično,« sem Angelu odgovoril, »in jaz sem bil lih tak; pa usmiljenemu Bogu bodi vedna hvala, katiri me je iz dežele smrtne sence v mesto svetlobe prenesel: tudi prosim Boga onem slepim razsvetljenje dati.«
Že dosti drugega sem želel od Angela zvedeti, pa Svetoželja me je nadležno priganjala v mesto Resnice. Sem šel, in ogledoval mestno obzidje; neprijetno, pa silno trdno, in visoko je bilo; sam pri sebi sem mislil: Leni vojščaki ga ne omorejo. Sem pred mestne vrata šel, te so bile trdne in voske, vratarica pa bistra in nepriljudna. Vse to me je strašilo in skrbelo, in sem Angelu rekel: »Če mi ne pomagaš, kako bom v mesto šel? Čez visoko obsedje ne morem, vratarične ostrosti se bojim; bom mogel nazaj iti.« »Ne prestraši se, mi je ljubeznivo odgovoril, mestnega visokega obzidja, ali vratarične, ostrosti, lahko pojdeš v mesto, ker te Svetoželja spremlje. Vratarica se imenuje Skušnja, za to je videti ostra, in je, pa ne vsem, temveč le lenim. Ona slehernemu človeku ne verjame, ne mara za lepe besede, ali obilne obete, pa za dobro željno srce, in pravične dela. Ona je Skušnja in hinavcev v mesto nespusti; pa rada pušča vse, katiri kralja Resnice iz dobrega srca iščejo. Če Svetoželja za te vratarico prosi, boš uslišan.«
Kadar sem to zaslišal, sem bil neizrečeno vesel: sem s Svetoželjo k vratarici šel, pa le Svetoželja je z njo govorila in pričevala, da jaz iz nobene hinavščine ne želim v mesto, ampak le kralja Resnice spoznati, moliti, in mu služiti. Vratarica, kadar je Svetoželjo ugledala, in njeno prošnjo zaslišala, je prijazno odgovorila: »Mojemu usmiljenemu kralju, in meni je zelo všeč, če ljudje s Svetoželjo pridejo: pojdi le, in bodi srečen.« To me je prepričalo, da je vratarica Skušnja le hudobnim, hinavcem, in lenim ostra, ne pa dobrim. Takrat sem, ko bi bile moje noge peruti imele, hitel v mesto Resnice in moje srce je od veselja poskakovalo. Kar sem na svetu, nisem takega veselja občutil: res, sem neizrečeno lahkoto čutil, skoraj nisem vedel, če po zemlji hodim, nebeška sladnost me je navdala in napolnila. Na ves glas sem Boga hvalil, in rekel: »Hvala bodi tebi, o Gospod nebes in zemlje, katiri si me iz zmote rešil, in me v to sveto mesto pripeljal. Blagor moji duši, ki je tebi pokorna bila! Srečno trpljenje, katero mi je to veliko srečo zaslužilo! Zdaj sem neizrečeno vesel, ker sem pod oblast kralja Resnice prišel, pa veliko bolj bom, kadar bom iz popolnoma ljubezni njemu služil, in vse dobrote njegove milosti užival.«
V svetem mestu Resnice ni bilo malo ljudi, moških, ženskih, mladih, starih, učenih, neučenih, vseh stanov, narodov, in jezikov. Vsi so bili prijazni, mirni, usmiljeni in sramežljivi; ni bilo znamenja med njimi kake nezdrave ljubezni, ali nevoščljivosti, ali jeze; od njih ni bilo slišati nobene hude, ali bodeče, ali grde besede; govorili so od svetih, ali poštenih reči. Vsi so bili veseli, pa sveto veseli, ker so bili polni notranjega veselja svetega Duha. Kadar so me ti sveti ljudje ugledali, so Boga hvalili, in me prijazno sprejeli, ako lih sem jim bil neznan: vsi so mi bili dobri, ko bi vsi moji bratje in sestre bili. Takrat sem spoznal, kako velik razloček je med prebivalci mesta Goljufije in mesta Resnice: v onem je le grdo poželenje gospodovalo, v tem pa le sveta ljubezen kraljevala. Boga sem hvalil, da sem v njih sveto družbo prišel, in sem si prizadeval po njih živeti.
Feliks obišče s. Samoto
Veliko veselje mi je bilo pri teh svetih ljudeh biti, vendar sem še bolj želel pred kralja Resnice iti, ga poznati, in moliti. Svetoželjo sem vprašal: »Smem pred kralja?« Ona mi je odgovorila: »Kralj je neizrečeno usmiljen, in ti ne bo odrekel.« Angel se je oglasil, in rekel: »Kralj Resnice je res usmiljen, pa prej se obilnejši posvečuj: dobro premisli, če je tvoja duša ravna in čista; če ne, resnica ti bo malo pomagala. Ti svetujem prej dve sveti gospe njegove prijateljci obiskati, jih poslušati, in bogati; le potlej pojdeš pred kralja.« Sveti Angel, mu rečem: »Kako se te dve sveti gospe imenujete, in kje ste?« Angel mi pravi: »Te dve gospe se imenujete Samota in Čistomisel: tukaj blizu ste pod oblastjo kraljovo.« »Katero morem prej obiskati?« sem vprašal. Angel mi je rekel: »Najprej moreš s. Samoto obiskati.«
Takrat vsi trije gremo iz kraljovega dvorišča, potlej skozi gosto drevje do mestnega obzidja: ondi je bila hišica majhna in samotna; nobenega človeka ni bilo, vse je bilo tiho. Svetoželja je potrkala, pa ni bilo odgovora. Blizu pristopim pod okno, in slišim mili glas, ko glas umirajočega: »O Bog! o Jezus! kaj bo z mojo edino dušo? upam v tvojo neskončno milost, pa se bojim zavoljo svoje velike nevrednosti. O lepe nebesa! o strašni pekel!—« Več takega sem slišal. Svetoželja je dalje trkala: vratar se je oglasil, rekoč: »Kdo je?« Svetoželja mu je odgovorila: »Tukaj je popotnik Feliks, katerega je Angel v to sveto mesto pripeljal, in želi s s. Samoto govoriti.« Vratar je Svetoželjo po glasu poznal, in brž odprl. Sem ga vprašal: »Smem k sveti Samoti?« On mi je odgovoril: »Tukaj malo počakaj, zdaj ima posebno opravilo.«
Vratar je bil v širokem plašču zavit, ves v mislih, ali dremoten se mi je zdel: je bil malo besedi, pa modrih, in vsega spoštovanja vreden. Ob tistim času sem skrbno ogledoval vratarjev hram, in videl podobe svetih puščavnikov v branju, v premišljevanju, in molitvi. Tudi njegove bukve sem ogledoval: te so bile od božjega spoznanja, od ljubezni, življenja, in trpljenja Jususovega; od ničemurnosti sveta; od večnosti.
Vratar je zopet šel s. Samoto povprašat, če smem do nje? Ona mi je po njem odgovorila: »Če zavoljo zveličanja svoje duše do mene želiš, ti je dopuščeno; če imaš pa kaj nepotrebneg govoriti, te ne bom poslušala.« Svetoželja je namesto mene odgovorila, da le zavoljo zveličanja svoje duše želim z njo govoriti. Na to resnično pričevanje sem bil notri spuščen. — Jaz sem prej menil, da je s. Samota obiskovanja drugih željna si srce polajšati s kakim veselim pogovorom, pa ni res, in potlej sem spoznal, kako rada je od vsega nepotrebnega odločena.
S. Samota je bila takrat v molitvi, vendar iz ljubezni do moje duše je to sveto delo odložila. Prvo njeno vprašanje je to bilo: »Kaj od mene želiš?« Sem ji odgovoril: »Želim od tebe zvedeti, kakšen da morem biti, in kaj storiti da vreden postanem pred kralja Resnice iti, in mu služiti.« Ona mi je odgovorila: »Kar želiš od mene zvedeti, preširoko sega, in tudi moj majhen um preseže: le malo ti bom povedala, drugo boš od modrejših zvedel; kar boš pa od mene in od drugih dobrega, in svetega zvedel, zvesto dopolnjuj: ne bodi enak lažnivo bogaboječim dušam, katera so videti posebnih naukov lačne, in svojega življenja nikoli ne poboljšajo.
Najprvo ti svetujem, kar sem si sama zvolila: Loči se od vsega nepotrebnega, od nepokojnega šuma sveta, od lenih in ničemurnih ljudi: premaguj radovednost praznih novic, in vse kar tvoje srce moti in zapeljuje. Če mene ne poslušaš, boš zmoteno, in mrzlo dušo našel, boš sebe pozabil, in slabo živel.
Koliker je moč pomanjšuj posvetne skrbi. Bodi sicer priden in potrpežljiv v poštenih opravkih svojega stanu: zakaj ni bogaboječnosti brez zvestega spolnjevanja svojih dolžnost: pa ne bodi presilnega, ali nepokojnega srca; to bi te odvračevalo od potrebne službe božje, in od posebnega opravila svojega zveličanja. Ne vtikuj se v vse reči, ne obkladaj srca z nepotrebnimi skrbmi, sicer si zmoto, mrzloto, jezo, prepir, in dosti hudega nakopavaš, in boš slab služabnik božji.
Če to delaš, boš imel pripravno dušo premišljevati, moliti, in Bogu služiti. Premišluj razodete resnice: premišljevanje naj bo vsakdanji kruh tvoje duše; le tako boš iz srca molil, in boš uslišan: boš hudobijo greha spoznal, in se ga varoval; moško se boš vojskoval zoper skušnjave, in one te ne bodo premogle.
Nikoli se ne utrudi dobro delati; nikoli ne misli: zadosti bogaboječe živim. Tudi v obilnosti dobrih del, bodi ponižen, nikoli se z njimi ne hvali, bodi zmeraj lačen dobrih del, zmeraj si prizadevaj se čedalje bolj posvečevati: v tem bodi stanoviten, in ti bo dobro. — Zdaj pojdi v miru.«
Sveti Samoti sem se ponižno priklonil, se lepo zahvalil za prejete nauke, in rekel: Z božjo pomočjo bom po njih živel. Komaj sem iz njene hiše šel, je vratar za menoj zaklenil. Preden sem od ondod šel, sem hotel kraj ogledovati, ker mi je zelo dopadel. Vse tiho, in samotno je bilo; lepo zelene drevesa, priljudne senca, in vse je vabilo Boga v samoti hvaliti. Sem in tja hodijoč, sem videl kako podobo svetih puščavnikov, kakor s. Janesa krstnika, s. Antona, s. Pavla, in drugih. Dasilih so bile to mrtve podobe, so me vendar učile, in opominjale moliti, premišljevati, se pokoriti, in Boga hvaliti. Ako bi mi bilo dopuščeno, bi bil v tisti lepi samoti ostal. Grosno mi je dopadla, ptice so lepo pele, bistre vodize so tekle, vse je bilo prijetno, drugi paradiž je ondi bil. Pa Angel me je klical, in potlej rekel: »Pojdi, in ne spozabi se, da moreš še s. Čistomisel obiskati, in potlej pred kralja iti, ako boš vreden snajden.«
Komaj me je Angel odtrgal. Gremo: Svetoželja je pred nama šla, jaz pa sem zraven Angela hodil, ker sem želel dosti zvedeti od njega. Ponižno sem ga prosil: Ljubi Angel povej mi: »Zakaj je bil vratar v širokem plašču zavit?« Komaj sem mu oči videl; ves dremoten je bil, ali v mislih: ne vem prav, če je moški ali ženska. Angel mi je tako odgovoril: »Vratar s. Samote se Premišljevanje imenuje: on je zmeraj v mislih, za to je videti dremoten, dasilih ni; on je v širokem plašču zavit, in komaj vidi kam gre, ker se boji zmoten, ali rasmišljen biti. Sveti vratar Premišljevanje veliko pomaga s. Samoti, da ona v tihoti z bogom združena, lohka, in veselo živi: kako bi mogla od vseh odločena prestati brez Premišljevanja? Pa tudi ona je njemu potrebna. Samota mu daje čas in mogočnost svete reči premišljevati: eden drugemu sta potrebna.«
Angelu sem odgovoril: »Tvoj nauk mi zelo dopade; vendar se mi čudno zdi, da je Premišljevanje vratar s. Samote; kako more premišljevati, pa tudi odpirati in zapirati?« Angel me je učil: »Ne čudi se nad tem; Premišljevanje je z bogom zmeraj združenu, in brez zmote svojo službo opravlja. Tudi drugi bogaboječe so taki, z rokami delajo, srce pa v Boga imajo. Nikar pa ne misli, da ima vratar Premišljevanje dosti dela zavoljo službe. Prebivalci tega svetega mesta so že naučeni, in mu niso nadležni; prebivalci onega mesta ga zaničujejo, le, če se kdo spreobrne, ga obišče, pa teh je silno malo.«
»Angel božji, še dvoje želim zvedeti: Kako s. Samota more od vseh ljudi odločena veselo živeti? Tudi, od kod ima ona to visoko učenost?« Angel mi je tako odgovoril: »S. Samota, ako lih od drugih odločena, je zmeraj vesela, ker je Bog nje veselje. Ona premišljuje ljubeznivega Boga, usmiljenega Odrešenika, nebeško kraljestvo, in zmeraj hrepeni po povednih dobrotah: vest ji pričuje, da bo preseljena v večne dobrote, in lih za to živi veselo. Kdor je v svet zaljubljen, ni nikoli stanoviten. Kdor svet ljubi, hrepeni po njegovih dobrotah, le sveta veselja išče, pa ga ne najde; za to je zmeraj nepokojen in žalosten. Kdor se samote privadi, najde Boga in njegov mir. Tak je, ko človek, katiri ob razdraženim morju na trdni skali brez vsega strahu sedi, ker srditi valovi do njega ne morejo.
Zdaj ti bom drugo vprašanje odgovoril. S. Samota, katero si obiskal, je zelo učena, ker od nepokojnega sveta odločena, ljubi in premišljuje Boga. Ona za drugo ne skrbi, ko Boga čedalje spoznati, in sebe čedalje bolj po svetiti. Ker ona ne želi drugega, vedno prosi za obilnejši gnado, in je uslišana, ker iz željne duše prosi. Kdor med šumečo množico rad živi, ima lohko zmoteno dušo. Kdor je v praznih pogovorih, v igrah, v norostih, je nepripravljen s. Duha poslušati, tudi ga iz srca ne prosi, ker nima duha molitve, in ne ve koliko je gnade božje potreben. Ni malo modrijanov, katirim je skoraj ves svet znan, veliko vedo, kar je od sveta; pa ne, kar k zveličanju potrebujejo. — Če ne moreš od drugih odločen živeti, saj se s srcem od sveta loči, odpravi vse nepotrebne skrbi, bodi rad doma, in kolikor je mogoče s. Samoto posnemaj.«
»O sveti Angel!« sem mu rekel, »te zahvalim, ki me lepo učiš. Zdaj želim do s. Čistomisli, katero morem obiskati, in da tudi od nje odpravljen, grem pred kralja Resnice,« Angel mi je rekel: »Prav govoriš; Svetoželja je že šla tvoj prihod ji napovedat.«
Feliks obišče s. Čistomisel.
Grem v družbi Angela za Svetoželjo s. Čistomisel obiskat. Svetoželja je bila šla prosit me v hišo spustiti, pa mi je naproti pritekla, in lih pri vratih ustavila, rekoč: S. Čistomisel ima zdaj posebno opravilo, in je rekla, tukaj počakati. Angel mi pravi: »Ta sveta gospa je v svojih opravkih zelo skrbna, in lih za to počasna. Ona vsak misli, ali besedi ne verjame; vsako mislico, ali besedo, ali delo skrbi ravnati po čisti volji božji: za to je počasna. Ona tudi sebi prenaglo ne verjame: za to ima pri sebi modre svetovalce, moške in ženske: nar imenitnejši so ti, Strah božji, Molitev, Ponižnost, in druge.
Ljubi Feliks! ti svetujem ob tem času dobro premisliti, če je tvoje srce ravno pred Bogom, in kako moreš s. Čistomisli pravično odgovarjati: ne zanašaj se v svojo pravičnost, zakaj ona je silno razsvetljena.« Jaz sem sicer Angela molče poslušal, in iz spoštovanja mu nisem odgovarjal, vendar sem menil: Tega nauka nisem potreben; upam da je moja volja dobra, in misel ravna le Boga iskati. Prej sem bil omamljen, dokler sem po široki poti hodil, in v goljufnem mestu bil, zdaj pa ne: s. Poklicu sem bil pokoren, Radovednosti in Svojoljubezni sem dal slovo, po vozki poti sem bil stanoviten, zdaj po čisti resnici mislim in živim; zakaj se bom spraševal? Tako sem iz slabosti, ali bolj reči, iz skrivnega napuha mislil, pa kmalu sem spoznal, da je neumno in nevarno se v svojo pravičnost zanašati. Res ni človeka popolnima čistega pred Bogom; tudi pravičen je božjega usmiljenja potreben, ker tudi v njem Bog dosti slabega najde.
Dolgo sem pri vratih čakal: Svetoželja je ko na žerjavici stala, zmeraj je bila v skrbi. Kadar je zaslišala da s. Čistomisel po meni vpraša, mi je hitela povedati, da smem pred njo. Pred s. Čistomisel grem, se ji ponižno priklonim, in jo počastim. Ona mi je prijazno ogovorila, in vprašala: »iz kakšnega namena pred mogočnega kralja Resnice želiš?« Sem ji odgovoril: »Samo njega spoznati, moliti, in mu služiti.« »Zakaj«, me dalje vpraša, »ga želiš spoznati, moliti, in mu služiti?« Odgovorim: »Večno plačilo zadobiti.« »Tedaj,« pravi, »ga iščeš zavoljo sebe, zavoljo svojega dobička, ne zavoljo njegove časti, in iz čiste ljubezni do njega: ako bi povračila ne upal, bi mu ne hotel služiti.« Tem besedam nisem vedel kaj odgovoriti, pa Svetoželja, od Angela naučena, mi je na uho tiho pravila, kako ji odgovoriti: Sem dejal: »Večno plačilo želim za to, da bi Boga hvalil, in od njega, katerega ljubim, nikdar odločen ne bil.« S. Čistomisel je dobro vedela od kod je moj odgovor, se mu je pomuzala, in rekla: »O človeški otroci! Kdaj boste popolnoma po volji božji? Vem, pripuščeno je Bogu služiti zavoljo večnega plačila, pa popolnejši bi bilo mu in čiste ljubezni služiti.« »Ker je bilo to«, sem rekel, »Bogu soprno.« »Kakšno je tvoje srce, kadar ti kdo krivico stori, in z njo tudi Boga razžali?« Sem odgovoril: »Žalujem, ker je Bog razžljen.« »Zakaj očitno delaš, kar ti Bog zapove očitno delati?« za to, sem rekel, da je on moljen. »Nikoli svoje hvale ne iščeš?« »Nikoli,« sem odgovoril. S. Čistomisel je ravno v me gledala, in mi rekla: »Feliks! Feliks! boš kmalu videl in spoznal, če si resnico govoril. Dober služabnik božji bi bil, ako bi živel, kakor si govoril, pa se bojim, da so tvoje dobre dela s slabimi namešane. Ti sicer si se Svojoljubezni preden si na to goro šel, odpovedal, vendar menim, je še nekaj njenega skritega strupa v tvojim srcu. Če se tega ne bojiš, in se v svojo pravičnost zanašaš, se ne spoznaš, ker te napuh gospoduje.« To se je meni čudno in neverjetno zdelo, ker sem menil iz ravnega srca Boga iskat.
S. Čistomisel mi je rekla: »Ti premalo spoznaš svojega skrivnega srca: te bom prepričala, le pojdi z menoj.« Ves sem se tresel pred to razsvetljeno gospo, vendar ni bilo drugače, sem mogel za njo iti v zgornji hram, in sem ostrmel, Njega stene so bile iz čiste glažolne, strop lih tako, kakor pod jasnim nebom sem bil, sonce je bilo silno svetlo, take svetlobe, in takega čistega dneva nikoli nisem videl. Vse kosti so v meni trepetale, srce se mi je hotelo od velikega strahu razpočiti, vse je po meni šumelo; komaj sem po koncu stal. Angel in Svetoželja sta bila pri meni, in mi srčnost dajala, pa malo mi je pomagala, ker sem se zelo bal, in nisem vedel kakšna bo z menoj.
S. Čistomisel me je postavila pred podobo večne resnice in modrosti Jezusa; iz njegovih oči so šli žarki svetlejši od sončnih; ti so mi skozi serze sijali, in so očitno kazali, kakšno da je. »O strah!« je ona zavpila, »komaj tretji del tvojega srca je čist po volji božji, drugo je temno, grdo, in polno slabost.« Svetoželja se je čudila, in se zavoljo mene sramovala: Angelu je to bilo všeč, ne da sem slab bil, ampak da sem bil ponižan zavoljo svoje poprejšnje neumne hvale: upal sem v svojo pravičnost; takrat sem od sramote le v tla gledal.
Nobenega izgovora ni bilo; menil sem že, da pred vsegavednim in pravičnim sodnikom stojim. Ves osramoten, ponižan, prepričan, in prestrašen sem svoj grešni napuh spoznal, in ga milo obžaloval. Pred podobo usmiljenega Jezusa sem pokleknil, ponižno in goreče ga prosil me očistiti: dolgo sem molil, petire rane Jezusove kuševal, in obljubil ponižnejši biti, in ne več v svojo pravičnost upati. S. Čistomisel mi je rekla: »Zdaj vidiš svoje velike slabosti, zdaj spoznaš svoje skrito hudobijo; ne obupaj za to, pa tudi nikdar več v sebe ne upaj, upaj v neskončno milosti božjo, vedno prosi za gnado, in si skrbno prizadevaj v dobrim rasti.« Potlej prstavi: »Ti bi bil nevreden pred kralja Resnice iti, ker pa si s Svetoželjo prišel, in ona za te prosi, ti je dopuščeno.« Od velikega strahu, in sramežljivosti nisem vedel, kaj s. Čistomisli odgovoriti; tudi sem pozabil od nje slovo vzeti, in se ji zahvaliti. Svetoželja je to namesto meni opravila, in potlej za menoj šla.
Kadar sem bil iz te svete hiše šel, sem Angela vprašal: Zakaj me je s. Čistomisel tako natanko spraševala, in videti hotela moje srce? Angel mi je odgovoril: »Njena velika skrb naj ti bo nauk, in v zveličanje. Ako bi bil brez lastnega spoznanja pred kralja Resnice šel, bi bilo to brez vsega prida. Kdor v svojo pravičnost upa, meni da nič ne potrebuje, ni ponižen, in se ne poboljša. Kar je čisto sonce slepim, to je čista resnica prevzetnim dušam. Napuh oslepi človeka, in on iz te slepote vse nauke zametuje, ker sebe krivega ne spozna, ali svoje slabosti izgovarja. Jezus večna resnica je skrbno učil, pa njegovi sveti nauki so bili zaničljivi, in nepridni. Zdaj si videl svoje velike slabosti, si spoznal da vse tvoje dela niso bile iz čistega namena Bogu dopasti; torej se ponižaj.
Tudi te opomnim varovati se nastave, v katero lahko pridejo malo ponižne duše. Ti si bil zadržanih oči, dokler si po široki poti hodil, in v goljufnem mestu bil: potlej si svojo zmoto žalostno spoznal, in si menil, da je tvoje srce popolnoma čisto, pa s. Čistomisel te je prepričala in ponižala: zdaj bolj od prej spoznaš, pa še le premalo, in si večnega spoznanja potreben. Torej, dokler boš na svetu, si prizadevaj čedalje bolj in bolj sebe spoznavati, vendar misli, da se nikoli popolnoma ne spoznaš: to popolnoma spoznanje bo le pred vsegavednim sodnikom Jezusom. Kdor je premalo ponižen, tega ne ve; zato pride v zadrego hudičevo, in v nevednosti ostane. Ti bodi čedalje ponižnejši, in tako se pripravljaj pred kralja Resnice iti, njega poslušati in ubogati.«
Kadar sem to govorjenje zaslišal, sem se Angelu zahvalil, ki me je učil, ker sem spoznal potrebo lastnega spoznanja, in vednega očiščevanja. Res, brez tega ni nič dobrega: človek je svojim očem moder, vendar neumen; ima ušesa, in ne sliši prav; ima oči, pa ne vidi; ima um, pa je zadržan. Lih za to je vse narobe na svetu; grešniki sovražijo svarjenje, slepi zaničujejo nauke, lakomniki ne poznajo pravice, eden drugemu očitajo grehe,v katirih so sami zapopadeni. To premisleč, sem se zjokal, oči v nebo vzdignil, in dejal: »O Gospod! kdo je čist pred teboj? menil sem iz čiste ljubezni do tebe, nauke iskati, pa ni bilo res. Očiščuj me čedalje bolj in bolj, in očisti me, da zavržen ne bom.« — Kadar sem odmolil, gremo vsi trije pred hišo kralja Resnice.
Feliks gre pred kralja Resnice.
S. Čistomisel me je toliko ponižala, in prestrašila, in toliko sem bil svoje velike nevrednosti prepričan, da bi ne bil nikoli šel pred krala Resnice, ako bi me Svetoželja in tudi Angel ne bila primorala. Tudi sta mi rekla: »Lih za to, ker svojo veliko nevrednost ponižno spoznaš, bolj upno pojdi pred usmiljenega kralja; zakaj le ponižnost človeka pripravlja resnico poslušati, resnici se vdati, in vse po volji božji delati: le ponižnost uči človeka iz srca prositi, in vse potrebne gnade sprositi. Spoznana, in obžalovana nevrednost je kralju všeč, in ti bo milostljivo prizanesel.«
Te besede so mi srčnost dale, šel sem z njima v kraljevo hišo, pa ves sem se tresel: vsa hiša je bila polna svetih služabnikov; pa vendar nobeden mi ni pred kralja branil, ker sem imel pripuščanje od s. Samote in od s. Čistomisli. Ne morem povedati kaj sem v kraljovi hiši videl; vse je bilo lepo, čudno, neizrečeno. Kadar sem bil vzgornji hram prišel, kjer kralj svojo čast razodeva, in nauke večnega zveličanja daje, sem ostrmel: prečudno svetlobo sem nad njim, in okoli njega videl, ko bi bilo nebo odprto, in božja čast razodeta: moje oči so oslabele, moje srce je trpetalo, in moja duša se je ponižala. Patriarhi, preroki, papeži, škofje, cesarji, kralji, in mogočni sveta so pred njim bili odkriti, ponižni, in so skrbno poslušali njegove besede, besede večne modrosti, resnice, in zveličanja.
Svetoželja je po imenitnim služabniku kralja Resnice ponižno prosila me pred se spustiti, kar je tudi dosegla. On me je ljubeznivo sprejel. Preden sem pred njegovi častiti sedež prešel, sem se mu trikrat ponižno preklonil, pa moja duša je bila ponižnejši od mojega telesa. Njegove usmiljenje oči, so me prijazno gledale, njegova dobrota mi je upanje dajala, vendar sem se zelo bal, ker sem svojo nevrednost vedel. Ne morem njegove lepote zadosti dopovedati; če sem ga skrbnejša ogledoval, in premišljeval, častitejši, lepše, in ljubeznivejši se mi je zdel. Moje besede so slabši od mojih misel, pa tudi moje misli so nižje od njegove prečudne časti. Vse je bilo na njem videti, svetost, modrost, pravica, milost, in vse, kar dobro dušo prevzame, kar jo s spoštovanjem in ljubeznijo napolnjuje.
Nikdar se ga nisem mogel nagledati: moja duša dasilih nasičena, ga je bila še lačna; že sem menil v nebesih biti, in božjo čast uživati. Že nekaj morem povedati ud njegove neizrečene lepote, in časti. Njegov obraz se je svetil ko sonce, pa še svetlejši od sonca je bil, kadar je v svoji nar večji svetlobi: njegove oči bistre in mile, so bile ko zgodnja danica: njegovo oblačilo je bilo prežlahtno, krona njegove glave iz predragega neznanega blaga: kraljeva palica polna žlahtnih kamnov, vse je bilo prečudno, in nezapopadljivo; čast vseh kraljev sveta je mimo njegove časti temna senza: lih za to so bili ponižni, in odkriti pred njim.
Že nekaj moram povedati od njegovega čudnega sedeža. Sedež, na katirim je oblastno sedel, je bil visok, in iz čistega zlata, dragi žlahtni kamni so bili v njem, in to so grozno svetili, in tudi temno noč razsvetle: vse drugo je oznanjevalo njegovo nezapopadljivo modrost, čast in oblast. Pod njegovim prečudnim sedežem je bil svet, in na njem so bili zapisani štirje deli sveta, Evropa, Asija, Afrika, Amerika. Podoba sveta je bila s temi besedami preprežena, Resnica — Laž — Pravica — Goljufija. Vse to je bilo mojemu slabimu umu skrivno: čudno se mi je zdelo, tiho sem premišljeval, pa razumeti nisem mogel. Sem bil ravno tak, ko otrok na samoti rojen, in v kraljevo hišo prenešen.
K Svetoželji sem se obrnil, in ji tiho dejal: »Njegova čast mene nevrednega človeka ponižuje, pa njegova dobrota me srčnega dela: moja duša ga neizrečeno spoštuje, pa tudi po njem silno hrepeni, in želi kako besedo iz njegovih ust slišati. Kaj ti praviš, smem z njim govoriti?« Svetoželja mi je tiho odgovorila: »On je neizrečeno usmiljen, rad te bo poslušal, in učil.« Takrat sem bliže stopil, in mu ponižno rekel: »O mogočni kralj! jaz nisem vreden s teboj govoriti; nar pravičnejše ljudje te spoštujejo; in pred teboj se ponižujejo, veliko bolj jaz nevredni človek: prosim te vendar mi dobrotljivo povedati, kako svojo dušo zveličati?« On mi je odgovoril: »Živi po vseh zapovedih in po naukih katoliške cerkve iz ljubezni do Boga. K temu je troje potrebno, čist nauk, gnada božja, dobra vest. Nauki Jezusov te uče, gnada te razsvetli, in ti pomaga, in tako imaš pravično vest vse delati po volji božji.« — »Kaj mi pomaga v ljubezni božji rasti?« »To ti pomaga, mi je rekel, sebe in vse vidne reči sveto zaničevati.« »Lahko boš sebe, in vidne stvari sveto zaničeval, če premišluješ namen svojega ustvarjenja, svetost, milost, pravico, vsegavednost božjo, in zmeraj po nebeških dobrotah hrepeniš.« — »Potrebno je to,« sem mu dejal, »pa sem slab, mlačen, in nestanoviten.« On reče meni: »Ravno za to premišluj, moli, bodi ponižen, in v milost božjo upaj.« — »Svet je poln zadreg, in nastav, sem mu dalje govoril, dosti skušnjav je nevidnih, jaz pa slab in neveden: Kako bom Bogu stanovitno služil?« On mi je odgovoril tako: »V strahu in v upanju bodi vse dni svojega življenja, neprenehoma delaj dobro, in upaj v Boga. Tako so vsi svetniki živeli in žive. Če se premalo bojiš, premišluj smrt, sodbo, in večno pogubljenje; tudi svoje velike slabosti, in grehe: če se preveč bojiš, premišluj milost božjo, ljubezen in rane Jezusove. Nikoli se toliko ne boj, da bi obupal; nikoli toliko ne upaj, da bi bil brez strahu. Strah božji naj te povsod spremlja, zmeraj imaj pred očmi vsemogočnega Boga, in križanega Odrešenika; živi vsak dan, ko bi vsak dan umreti mogel, bodi zmeraj pripravljen pred sodbo božjo iti, da, če bo lih smrt naglo, bo srečna, in boš usmiljeno sodbo od Jezusa zaslišal.«
Ti nauki večne modrosti, in resnice so bili moji duši v veliko pomoč, v srcu sem posebno moč, in veselje čutil: veliko več bi bil z modrim, in usmiljenim kraljam govoril, pa iz spoštovanja do njega nisem. On je moje misli videl, za to mi je dejal: Pojdi, in obiskaj moje bogaboječe služabnike, da se modrosti, in božje službe naučiš; kar te bodo oni z zgledam, in z besedo učili, te jaz učim; kar ti bodo zapovedovali, ti jaz zapovedujem; kar ti bodo prepovedovali, ti jaz prepovedujem: po njih zgledih, in naukih skrbno živi vse dni svojega življenja, in boš zveličan. Pojdi v miru: vedna skrb naj ti bo Bogu s čistim srcem služiti, in iz goreče ljubezni do njega bližnjemu v nebesa pomagati. S ponižno dušo, in ponižnim telesom sem mogočnega kralja počastil: tudi sem slovo vzel od njegovih bogaboječih služabnikov, in šel.
Kadar sem bil iz kraljeve hiše šel, sem Angelu dejal: Nikoli nisem take časti videl; čast vseh kraljev, in cesarjev je mimo njegove ko blato, Salomon, menim, ni bil njemu enak v časti in modrosti: hiša kralja Resnice je njegove visokosti vredna, ona je podoba nebeškega kraljestva, kakor je on podoba nebeškega kralja. Učenzi na gori so bili neizrečeno veseli, kadar so Jezusovo čast videli; jaz tudi sem nesapopadljivo vesel, ker sem videl čast kralja Resnice: tega ne bom nikdar pozabil. Angel mi je odgovoril: »Vesel sem tvojega veselja, pa pomisli, če je to kar si zdaj videl, lepo, koliko pa lepše je v nebesih? Tam gori boš nasičen z božjo častjo, in boš v neizmerjenih, pa čeznatornih veseljih vekomaj, če tukaj stanovitno služiš Bogu. Jezus je svojim učencem nekaj svoje časti razodel jih srčne storiti, vse trpeti za njegovo ime iz upanja prihodnjega plačila; tudi ti bodi srčen v trpljenju, in Bogu zvest, da v njegovo čast, in veselje prideš. Trpljenje zdanjega življenja je nič mimo nebeške časti, katero je Bog tem obljubil, in jo bo dal, katiri njemu iz ljubezni zvesto služijo. Imaj zmeraj svoje misli v nebesih, in boš na semlji sveto živel, in nobena skušnjava te ne bo omogla.«
»Ljubi Angel, te zahvalim za te svete nauke, in te ponižno prosim mi povedati: Zakaj kralj Resnice sedi nad svetom: in zakaj so na njem sem in tja te besede zapisane: Resnica — Laž — Pravica — Goljufija?« Angel mi je odgovoril: »Kralj Resnice nad svetom sedi, ker je on gospodar vsega, in vse je njemu podvrženo: če se lih svet premenjuje, in obračuje, ne more kralja nemirnega, ali premenljivega storiti.« — Besede na širšavi sveta sem in tja zapisane, in skoraj preprešene, pomenijo, da po vsem svetu je dobro s slabim, in slabo z dobrim namešano; vendar dobro in slabo, pravični in nepravični so pod njim, in po njegovo oblastjo: vsak bo prejel po svojih dobrih, ali hudih delih. Tudi sovražniki resnice, in svetosti bodo po Resnici sojeni in obsojeni: bogaboječe pa, ki se pohujšati ne dajo, bodo po Resnici večno plačillo prejeli. To te uči v sveti veri, in v vsem dobrim stanoviten biti, ker dobri in hudi bodo pravično sojeni, in njih plačilo, dobro ali hudo bo vekomaj ostalo.
Angel mi je potlej rekel: »Že dosti moreš obhoditi, in veliko bogaboječih služabnikov tega mogočnega kralja obiskati, kakor si iz njegovih ust slišal; tedaj hiti z nama. Svetoželja se je oglasila, rekoč: Meni se dobro zdi najprej Strah božji obiskati, ker je on začetek vsega dobrega.« Angel, in tudi jaz sva bila vesela besedi Svetoželje, in smo šli.
Feliks obišče Strah božji.
Svetoželja me je za roko prijela, rekoč: »Hiti z menoj Strah božji obiskat; zakaj on ti bo dosti potrebnih naukov dal. Angel me je tudi zelo priganjal. Jaz sem jima odgpvoril: Rad grem do njega, ker on je začetek vsega dobrega.«
Iz kraljevega dvorišča gremo v bližnji vrt, v katirim nič lepega ni bilo; vse je bilo snedeno, golo, nerodovitno: tudi drevesa so bile sohe. Vrtnar je pod suhem drevesom v nar huje vročini žalosten sedel; njegove oči so bile ognju enake, lasje so mu po koncu stali od velikega strahu; njegovi obraz je bil moker od solza, in prepaden od velike žalosti; le zdihoval je, rekoč: Moji veliki grehi me bodo na vekomaj pogubili, ni več upanja, ni več milosti, ni več odpuščanja zame; vekomaj bom pogubljen: veliko takega je govoril. Ta človek se mi je grozno smilil, in iz srca sem se nad njim zjokal. Angela sem vprašal: »Je to Strah božji, od katerega si pravil?« Angel mi je odgovoril: »Ti malo veš; to ni Strah božji, in tudi strahu božjega pravega nima: to je Obupanje, in gorje njemu, če ga iz srca ne prežene. Silno težko se tak človek poboljša, ker njegovo srce je od hudiča zmoteno. On v božjo milost ne upa, in neumno meni, da mu ni več usmiljenja kako se bo spokoril? Kadarkoli ga dobra misel, ali učenik priganja se poboljšati, in dobro delati, on te svete nauke odganja, rekoč: Zakaj bom molil, se postil, se premagoval, ker mi nič ne pomaga: Ti se takih škodljivih misel skrbno varuj, boj se Boga, pa nikoli ne obupaj. Obupane je pogubilo Kajna, Judeža, in veliko drugih.«
Kadar sem besede Angela zaslišal, sem Boga prosil zmotenemu vrtnarju upanje dati, in me škodljivega obupanja varovati. Potlej smo šli v drug vrt, katiri je bil lepše od prvega, vendar nepriljuden. Zeli, rože, in drevesa so bile od hude vročine oparjene: vrtnar je bil ves v mislih, in v žalosti; gledal je v tla, in tako govoril: »Grozno se vsemogočnega Boga bojim; v njegovi oblasti je moja duša, telo, in vse: gorje meni, če se ne poboljšam; vekomaj bom v peklu gorel, če se ne spokorim: da v pekel ne pridem, hočem svoje grehe opustiti, in se spokoriti.« Njegovih besede sem bil vesel, in sem Angelu rekel: »Kaj ne, te je Strahbožji?« Angel mi je odgovoril: »Tvoja duša je še premalo razsvetljena: ta človek se sicer Boga boji, vendar nima še pravega strahu božjega, od katerega sem ti prej pravil. On se Boga boji, ne obupa ko oni vrtnar, pa se ga ne boji iz ljubezni: on veruje, upa tudi, pa ne ljubi. Si slišal njegove besede; se hoče poboljšati, in se spokoriti, pa iz ljubezni do sebe, ne iz ljubezni do Boga: on sovraži greh, ne za to, ker je z njim Boga razžalil, pa le za to, ker mu je greh škodljiv, in ker mu je pogubljenje zaslužil. Njegovi strah je od gnade obujen, je dober in pomagljiv, pa ga brez ljubezni ne opraviči. Njegovi strah se Sužnji strah imenuje, katerega so tudi trdovratni Judje imeli. Ta strah ga napeljuje v pravo spreobrnjene, tudi premaguje hude dela, ga priganja se pokoriti, pa srca popolnoma ne spreobrne. Ako bi se pekla ne bal; ako bi mu greh škodljiv ne bil, bi rad v svojih grehih živel. On ne sovraži svojih grehov iz ljubezni do pravičnosti, ampak iz zgolj strahu, in jih opustiti hoče.« — Angela sem lepo zahvalil za ta potrebni nauk, in sem Boga prosil žalostnemu vrtnarju tudi ljubezen dati.
Gremo tudi iz tega vrta, in pridemo v trekega silno lepega in veselega. Čiste vodice so po njem in okoli njega tekle, rožice so bile v nar večji lepoti, in so zelo prijetno dišale, drevesa so bile lepo zelene in polne žlahtnega sadja, ptice so veselo pele, in vse je bilo prijetno. Sem in tja po lepem vrtu v hladni senci so bili bogaboječe ljudje obojega spola v molitvi, in v hvali božji. Enega iz njih je Svetoželja povprašala: Prosim te, mi povedati; »Kje je Strahbožji?« On je pokazal vrata, rekoč: »Ondi notri ga boš našla, od koder smo tudi mi prišli.«
Svetoželja je duri odprla, Angel, in jaz sva za njo šla, in pridemo v majhno pa lepo cerkev. Nikoli take nisem videl: oltar je bil iz belega kamna; na desni strani oltarja je bila Vera, na levi Upanje, na sredi, pa višej, Ljubezen: zelo lepe podobe so bile. Vrh oltarja sta bila meč, in kraljeva palica: meč je bil ognjen in strašan; kraljeva palica je bila iz čistega zlata, in polna oči. Okoli oltarja so bili temni in rdeči oblaki, strašno je gromelo in treskalo; vsa cerkev se je tresla od strašnega grmenja, in hudega treskanja: strele so na vse strani sveta šle: iz oltarju so šli prijetni žarki po cerkvi.
Vse to se mi je prečudno zdelo, in nisem vedel, kaj pomeni. Kadar sem bil svoje prestrašeno srce nekoliko potolažil, sem bolj na tanko oltar ogledal. Podoba Vere je le v nebo gledala, Upanje je srčno, pa tudi prijetno po ljudeh gledalo, prijazna Ljubezen je vso nebeško lepoto imela. Vrh teh je bilo z ognjenimi črkami zapisano: »iz vere se Gospoda bojite; iz upanja mu goreče služita: to je Straž božji.«
V ti prečudni cerkvi je bilo nekaj bogaboječih služabnikov nebeškega kralja, katerega so z obrazom na tleh ponižno molili, pred njegovim veličastvom trepetali, pa tudi ga veselo hvalili. V družbi teh svetih služabnikov božjih sem kleče molil, in Boga prosil, mi svoj strah dobrotljivo dati, brez katerega nič dobrega ni. Kadar sem bil odmolil, in že hotel iz cerkve iti, so oni ostali, in Bogu v čast veselo peli. Njih pesem je bila iz sto in enajstega Davidovega psalma, katiri se tako prične: »Blagor človeku, katiri se Gospoda boji, in v njegovih zapovedih vso voljo ima.« Ne morem vsake besede te svete pesmi vedeti, pa vem, in nikdar ne bom pozabil, da njih lepo petje je bilo ko nebeško petje: še zdaj mi po ušesih sladko šumi. Njih lepega zadržanja ne morem zadosti hvaliti, moški in ženske so bili angelom podobni: jaz sem bil pred njimi, in s srcem njih petje spremljal, pa me ni nobeden videl, ker so bili v Boga zamaknjeni: srce je od veselja na kvišku sililo, v meni se je tajalo zavoljo velike sladnosti, pa tudi ob enim je iz velikega spoštovanja trepetalo: sladke, čudne, nezapopadljive viharije sem čutil: meni se je trdno zdelo že v nebesih biti, in res nisem mogel razločiti, če sem bil na semlji, ali prenešen v nebesa. Takrat sem nekaj nebeškega veselja okusil, in nekaj zapopadka imel od tega, kar je Bog prihranil tem, katiri se njega iz ljubezni bojijo.
Dolgo in rad sem sicer bil v veseli družbi teh svetih služabnikov božjih, vendar sem želel iz cerkve iti Angela povprašati, kaj vse pomeni, kar sem videl. Komaj sem bil iz cerkve sem ga ponižno prosil, mi razlagati prečudne reči, katera sem videl. Svetoželja ga je tudi prosila me učiti Angel mi je ljubeznivo odgovoril: »Ne potrebujem toliko prošnja; rad ti bom razlagal, kar si v cerkvi videl, da sveti Strah božji v tebi prebiva, zakaj on je nar potrebnejša: on je začetek vsega dobrega, je nar višji dar Najvišjega, in blagor človeku, kateremu je dan. — Poslušaj.
Oltar pomeni očitno božjo službo, katero vsak človek more Bogu izkazovati. Strahu božjega ni v človeku, katiri noče Boga očitno moliti, ali vnanjo božjo službo zaničuje, ali se pri njej noče bogaboječe zadržati. Brez vnanje božje službe bi vera opešala, in vsa bogaboječnost izginila, pa ta očitna božja služba more biti iz čiste duše; lih to pomeni Oltar iz belega kamna. Vnanja in notranja božja služba, ali češenje more biti združeno, in se more izhajati iz prave Vere, iz trdnega Upanja, in iz goreče Ljubezni: za to troje na Oltarju. Če očitna božja služba ni taka, ni resnična, je hinavska: mara Bog za hinavsko službo hudobnih. Kajn je Bogu daroval, pa ker je bil hudobnega srca, Bog ni imel dopadajenja do njegovih darov. Si videl bogaboječe v cerkvi? oni so Boga z vneto dušo, in prijetnim glasom kleče molili, in ti delaj tako.
Vera, katira je bila na desni Oltarja, je le v nebo gledala, ker je iz neba na semljo prišla. Ona v nebo gleda, ker vse uči le v Boga stvarnika, in gospoda vsega verovati: v nebo gleda ljudi učiti posvetno zaničevati, nebeškega kraljestva iskati, ker so le za nebesa ustvarjeni: v nebo gleda, ker ona sama je od Boga, ne pa kar si ljudje neumno zmišlujejo; gorje človeku, katiri spridi razodeto vero.
Upanje prijazno in srčno po ljudeh gleda, jih uči veselo in srčno Bogu služiti. Brez resnične božje službe ni pravega upanja, in brez upanja ni prave božje službe. Kdor ne upa, ne veruje, in ne ljubi; kdor trdovratno slabo živi, ne bo dosegel, kar upa. Pravo upanje podpira, in povišuje človekovo srce, daje veselje do dobrega, priganja moliti, in zvesto služiti Bogu.
Ljubezen je med Vero in Upanjem pa viže od njih, ker je nar lepše, in imenitnejši čednost, in se izhaja iz Vere in Upanja. Brez Ljubezni je Vera prazna, in Upanje predrzno: brez nje ne pomaga ne usmiljenje, ne post, ne molitev, ne kri za vero prelita. Ljubezen ima neizrečeno lepoto, Bogu je nar prijetneje, in bo vekomaj v nebeškem kraljestvu. Ljubezen je nar lepše, ker ona zapopade vero, upanje, pokorščino, vse čednosti, vse zapovedi, vse dolžnosti, katiri jo ima.
Vera, Upanje, Ljubezen, to troje si na Oltarju videl: to more združeno biti, in eno brez drugih ne zveliča, kakor je bilo zgoraj rečeno. Kdor se iz Vere Boga boji, mu iz Upanja služi, in iz Ljubezni vse zapovedi spolnjuje, ta ima pravi Strah božji, in bo zveličan.
Ognjeni Meč, katerega si vrh Oltarja videl, pomeni božjo pravico, iz katera neodpuščeni grehi ne morejo brez štrafinge ostati. Zlata kraljeva Paliza pomeni oblast, katiri se vsak more podvreči. Kraljeva Paliza je polna oči, in te pomenijo, da Bog vidi vse, dobre in hude ogleduje: božjim očem, ali božji vsegavednosti ni nič skritega, ali prikritega, ali neznanega; tudi sleherna miselca, ali drugo je Bogu golo, in odkrito. Kdor se njegovi pravični, in vsemogočni oblasti ne podvrže, bo od ognjenega meča končan.
Strašno grmenje, katero si slišal, pomeni božje žuganje nad grešniki, da bi se spokorili, in z resnično pokoro božji jezi odšli. Strele, katera iz Oltarja na vse kraje sveta gredo pomenijo božje šibe, katera se grešniki nakopavajo, in te so bolezni, vojska, kuga, lakota, zapuščenje božje, naglo smrt, pogubljenje. Žarki iz Oltarja svetli in prijazni, pomenijo razsvetljenje božje, katerega so njegovi služabniki polni.«
»To je, o Feliks!« mi je Angel rekel, »kratko razlaganje skrivnih reči, katera si v cerkvi videl. Ti Boga moli, in mu služi po zgledu pravičnih, in le tako boš zveličan. Zmeraj živi po besedah na čudnim Oltarju z ognjenimi črkami zapisane: 'iz Vere bojite se Gospoda; iz Upanja mu goreče služita: to je Strah božji.' Trdno veruj, srčno upaj, in goreče Bogu služi, tako se ga prav bojiš, in boš v nebesa šel, kjer le čista ljubezen gospoduje.«
Angel me je še dalje učil, rekoč: »Strah božji ti je v vsem potreben: če ga imaš, Boga ponižno moliš, za njegovo čast skrbiš, bližnjemu grešiti z vso močjo braniš, so po božji volji tvoje misli, besede, in dela, si v dobrim in hudim, pri dobrih in slabih, v skušnjavah, v pohujšanju in preganjanju stanoviten; tudi svoje življenje raje daš, ko Boga razžaliti. Če nimaš božjega strahu, ne moreš pravičen biti; sveti nauki, dobri zgledi, strah pred ljudmi, in vse drugo ti bo premalo, če se Boga ne bojiš. Kdor bo tvoje srce obvaroval, in na samim ti ubranil grešiti, če se Boga ne bojiš? Dosti hudega lahko delaš, da ljudje ne vedo, pa če se Boga bojiš, boš njegovo pričnost spoštoval, in bodo, ne le tvoje očitne dela, ampak tudi skrite, in misli tvojega srca po volji božji.«
Angelu sem se zahvalil, ki me je lepo učil: potlej smo vsi trije šli skozi skrivne vrata, in za kraljevo hišo do prebivališča s. Bogaslužnosti prišli, jo obiskat, kakor smo se že prej bili pogovorili.
Feliks obišče s. Bogaslužnost.
V cerkvi Strahu božjega je bilo moje srce čudno premenjeno, in poboljšano: prej sem imel nad dobrim dopadajenje, potlej poln gorkejših želja: meni se je zdelo, tudi nemogoče reči lohka delati, in lih za to sem rad šel s. Bogaslužnost obiskat, in se od nje naučiti vse delati Bogu v čast.
Pred njeno veliko hišo smo prišli, pa duri so zaprte bile: to me ni malo skrbelo. Sem Angela vprašal: »Zakaj ima Bogaslužnost, ki je vsem ljudem nar potrebnejša, duri zaklenjene? Že v goljufnem mestu mi je s. Poklic rekel, da on je zvest služabnik te s. gospe, da je od nje poslan grešnikov iskat k pokori. Če s. Bogaslužnost služabnikov išče, zakaj jim do sebe brani?« Angel mi je odgovoril, in me učil tako: »Gospa Bogaslužnost ima zmeraj duri zaklenjene, in nobenemu jih ne odpre, če Svetoželja ne potrka, ker hoče le radovoljne služabnike; za primorane, ali hinavske ona ne mara. Tudi veliki grešniki, če je iz željnim srcem iščejo, so od nje prijazno sprejeti: če je pa hinavsko iščejo, niso uslišani. Vrata te svete hiše se imenujejo Vera, veža pa Spoštovanje: brez vernega spoštovanja je nemogoče pred s. Bogaslužnost iti. Kdor ima verno spoštovanje, pošlje Svetoželjo potrkat, in lohko pride v njeno hišo, kjer so naučeni Bogu služiti. Ona ima zvestega služabnika Poklica, od katerega si prej govoril: ta hodi po vsem svetu njej služabnikov iskat z obljubo večnega plačila. On jih lepo nagovarja, kakor je tudi tebe učil iz široke poti, ali iz goljufnega mesta na to sveto goro iti: če so s. Poklicu pokorni, in Svetoželja pred njimi gre, so ljubeznivo sprejeti, in v hiši s. Bogaslužnosti neizrečene dušne dobrote uživajo.«
Svetoželja je trdo potrkala, vratarica je brž odprla, in nas prijazno sprejela. Vratarica je bila zelo mlada deklič; nje lasje so bili ko zlato, nje oči ko dve svetli zvezdi, obličje rdeči rožici enako, sramežljivo oblačilo iz škorlata. Jaz sem se nad njo zelo čudil, in jo z vsem spoštovanjem ogledoval. Lih takrat je spreobrnjen grešnik od s. Poklica spremljan od daleč prišel: Svetoželja je vratarico prosila ga pred s. Bogaslužnost spustiti, in je bila uslišana. Vratarica ga je bila vesela, in ga pred svojo gospo spremila.
Mene je zelo gnalo zvedeti, kdo bi vratarica bila; so to sem Angelu rekel: »Prosim te mi povedati, kako je ti vratarici ime, in kakšna da je?« Angel mu je odgovoril: »Ona se imenuje Gorečnost: ona je duhovna sestra Svetoželje: obe ste posebne božje prijateljice, in obedve zelo vnete za vse dobro.« »Vendar,« sem mu dejal, »meni se čudno sdi, da s. Bogaslužnost to mlado vratarico ima.« »Ona ni mlada,« mi je Angel odgovoril, »ampak starejše od vseh živih ljudi: ona je bila na svetu že ob času pravičnih, prerokov in aposteljev. Ona je videti mlada, ker se nikoli ne postara, nikoli ne peša, ker nje moč je od Najvišjega, nje duša je ljubezen, nje jed je čast božja, in zveličanje bližnjega. Že nje lepo ime Gorečnost kaže, kaj da je, in kakšno službo opravlja: ona vsa gori od nebeškega ognja; lih za to so nje lasje, oči, obličje, oblačilo ognju enaki.
S. Gorečnost je majhna, da je pripravnejši, in urneje tudi v majhnih rečeh. Ona skrbi tudi majhne slabosti poboljšati, in tudi v majhnih dolžnostih priporočuje zvestobo; kar pri ljudeh slabega vidi, naj bo malo ali veliko, želi vse po volji božji poravnati. Ta sveta vratarica je majhna, pa silno močna, in srčna. Če ona srce gospoduje, ima nepremagano moč; se ne boji ne mogočnih, ne smrti, ne drugega: če je lih sovražena ali preganjana, ne peša, in ne odstopi od dobrega, ker nje moč je iz nebes. Prosi Boga te z njenim duhom napolniti.«
Kadar je Angel to izgovoril, sem ga mislil zahvaliti za prejete nauke, pa lih je sveta vratarica Gorečnost nazaj prišla. Angel ji je rekel: »Ljuba Gorečnost! ti si temu človeka rada odprla, ker je tvoja sestra Svetoželja potrkala, vendar ti morem od njega kaj povedati. Njemu je ime Feliks, nekaj časa je po široki poti hodil, in v goljufnem mestu bil: sveti Poklic tvoj soslužabnik ga je iz mesta rešil, meni ga izročil, da je z menoj na to sveto goro, in v to mesto Resnice šel. Z dopuščenjam s. Samote, in s. Čistomisli je šel pred kralja; potlej je Strah božji obiskal, in poln dobrih želja je sem prišel se od Bogaslužnosti naučit, kako živeti, in svojo dušo zveličati.« Sveta Gorečnost je govorjenje Angela skrbno poslušala; potlej je zavpila: »Večna hvala bodi tebi, o Gospod! usmiljenemu očetu, ki si iz zgolj milosti služabnikov iščeš.« Meni pa je rekla: »O Feliks! neprenehoma hvali usmiljenega Boga za vse njegove dobrote, in mu vselej zvesto služi.«
Svetoželja je Gorečnost prosila me brez odloga pred Bogoslužnost peljati. Gorečnost ji je odgovorila: »iz srca rada, za to sem nje služabnica, vendar prej morem zvedeti, kaj mu je pri srcu. K meni se je obrnila, in rekla: »O Feliks! mi trdno obljubiš, da boš karkoli boš pred s. Bogaslužnostjo poprave in poboljšanja potrebnega spoznal, hitro, in srčno poboljšal?« Sem ji odgovoril: »To iz srca obljubim, vendar po modrosti, in po moči.« Kadar je s. Gorečnost zaslišala Modrost imenovati, je vsa žalostna postala, in zavpila: »O Feliks! glej, da se ne goljufaš, kako se je njih veliko goljufalo. Ja, veliko jih je bilo, katiri so bili za čast božjo in svoje zveličanje videti skrbni, pa vse po meseni modrosti delajo, in nič dobrega ni. Za tega voljo mi odkrito in resnično povej, katero modrost boš poslušal?« »Sveto Modrost bom poslušal, in po nje dobrim svetu delal,« sem odgovoril.
»To je prav,« mi s. Gorečnost dalje govori, »pa varuj se zadrege. Ne le ti, tudi veliko drugih tako govori, vendar le goljufno modrost poslušajo, ker njih preboječa in posvetna duša, ni za dobro vneta. Modrost mesena ima sveto podobo, pa jih veliko zapeljuje nevidno in prekanjeno. Te morem učiti, in ti poslušaj da nevarni zadregi odideš. Ena Modrost je sveta, prijateljca kralja Resnice, in za vse dobro zelo vneta, ta prebiva v tem svetem mestu, in je visoko učena, ljubezniva, srčna, hitra, počasna, pa vse dela po volji božji. Druga modrost pa prebiva v goljufnem mestu: ta je hinavska, lakomna, lažniva, zvijačna, malosrčna, predrzna, nepriložna, in vse ravna po svoji hudobni volji. Prvo le dobri otroci božji poslušajo: drugo le posvetni. To ti povem, da svoje duše ne zapelješ.«
Jaz sem odgovoril: »O ljuba Gorečnost! ti obljubim vpričo Angela in Svetoželje mesene, ali posvetne modrosti nikdar poslušati, le svete bom iskal.« »To me zelo veseli,« mi je ona odgovorila, »vendar te zopet prosim ne s posvetno modrostjo svoje duše zapeljati. Posvetni modri so zvijačni, in vse stvari po svojim slabim zapopadku imenujejo. Po njih jesiku je predrznost, srčnost; lakomnost, previdnost; zapravljivost, dobrodelnost; mirnost, boječnost; brumnost, hinavščina. Oni dobro hudo, in hudo dobro imenujejo, in nimajo stanovitnosti, ker ne iščejo božje časti, ampak svojega dobička, ali hvale. Ti se te spačene modrosti skrbno varuj, sicer nikoli ne boš dober služabnik božji.« Sem ji zopet obljubil le sveto Modrost poslušati. »Če je taka,« mi Gorečnost pravi, »le pojdi z menoj: me pred vrata s. Bogaslužnosti pelje, duri srčno odpre, in ji reče: Popotnik Feliks spremljan od Angela, od Svetoželje, in od mene, je iz dobrega srca prišel se božje službe naučit.«
S. Bogaslužnost, tudi vsi njeni svetovalci, in služabniki so me bili zelo veseli, ker so me videli s sveto družbo priti. Kadar sem pred s. Bogaslužnost prišel, sem nad njeno veliko častjo ostrmel; dasiravno pa polna časti, je bila s tančico pokrita, vendar nje nebeška lepota je bila zdravim očem odkrita: nje sedež je bil iz slonove kosti na trdno skalo postavljen, ki ga vetrovi, ali deroče vode ne morejo premakniti: temni, in svetli oblaki so bili okoli nje: z desnico je držala podobo križanega Jezusa, in z levico je v nebo kazala: pred njo je bila podoba goloba: veliko častitih mož je bilo okoli nje: po zidovih so bile namalane vojske, in veliko sovražnikov premaganih in zvezanih. Vse to sem ogledoval in premišljeval, pa nisem mogel razumeti.
S. Bogaslužnosti sem se nizko priklonil, in jo ponižno prosil me pravo božjo službo učiti: Gorečnost, in nje bogaboječa sestra Svetoželja ste tudi zame prosile. Ona mi je ljubeznivo dejala: »O Feliks! Ti boš resnično srečen, kakor tvoje ime pomeni, ako pravo božjo službo spoznaš, če boš zraven tega potrebnega spoznanja z vso dušo Bogu služil. Tvoji sveti tovariši mi pričujejo od tvoje dobre volje, in te bom rada učila, ker si prej Strah božji obiskal. Poslušaj.
Zmeraj skrbi nar svetejšega Boga čedalje bolj in bolj spoznati, in mu skrbnejša služiti. Bog je nar svetejši, nar boljši, nar pravičnejši, pa hudobni ga zaničujejo, ker ga zadosti ne spoznajo: dobri ga hvalijo, ker ga spoznajo. To spoznanje je od zgoraj, je posebni dar, je od gnade s. Duha: to spoznanje je začetek vsega dobrega. Tedaj, vedno Boga prosi, ga čedalje bolj spoznati; zakaj to je nar potrebnejša.
Tudi zelo skrbi čedalje bolj spoznati ljubeznivega Jezusa, da boš z ljubeznijo do njega napolnjen. Kakšnega srca bi ti bil ako bi hvaležno ne ljubil ljubeznivega Odrešenika? Glej ga na špotljivim križu viseti iz ljubezni do tebe! Premišluj njegove neizrečene bolečine in grenko smrt, da ga iz vse duše ljubiš, in da njegova ljubezen do tebe je njega umorila: ti moraš iz ljubezni do njega svetu odmreti, da le njemu živiš.
Vedno prosi po Jezusu Kristusu obilnejši gnado prejemati. Gnada, katero ti nebeški Oče po svojim Sinu Jezusu v s. Duhu daje, ima neizrečeno svetlobo in moč: z njo vse zamoreš. S svetlobo gnade božje sebe čedalje bolj spoznavaj; z njo sladnostjo zaničuj vse grešne sladnosti; z njo močjo vse zapeljive skušnjave premaguj.
Vedno se vojskuj zoper hudo poželenje in s pomočjo gnade ga srčno premagaj: če ga lih srečno premaguješ, ne bodi brez strahu, in ne upaj v svojo moč, da se te napuh, nevarneje od vseh skušnjav, ne poloti, in te ne pogubi. Malo veš od krščanske pravičnosti, če meniš bogaboječ biti, če le telesne skušnjave premaguješ. Ni le telo, tudi duša je spačena, in nevarneje spačena od telesa, ker njene slabosti so nevidene. Dušne slabosti, napuh, hinavščina, nevoščljivost, lenoba, in druge, so silno nevarna, ker so skrite. Te se zelo prizadevaj spoznati, in premagovati, da dušo in telo pod pokorščino vseh zapoved deneš.
Vse delaj iz ljubezni do Boga. Ljubezen vse posvečuje, pokrije velike število grehov, in dobre dela povišuje. Ni nič nevrednega, kar je iz ljubezni storjenega; brez ljubezni pa so tudi posebne dela nevredne ali grešne. Če iz ljubezni do Boga ne delaš, od koga boš prejel plačilo? Bog ne bo plačavic za dela, katera niso iz ljubezni do njega storjene. Premisli dobro svoje srce, da se ne goljufaš, in vedno prosi Boga ti obilno ljubezen dati, v katiri so vse zapovdi zapopadene: ljubezen je nar višji dar Najvišjega.
Bodi vselej lačen in žejin dobrega: nikoli ne reci, meni je zadosti. Če meniš zadosti pravično živeti, nisi pravičen, ampak prevzeten. Svetniki, dokler so na svetu bili, so v obilnosti dobrih del trepetali, in čedalje skrbnejša služili Bogu, da bi zavrženi ne bili: zakaj boš ti mislil, zadosti pravično živim? Če v dobrih delih si oblinejši, kakor ti je zapovedano, oblinejši plačilo boš prejel; če pa premalo dobrega delaš, kako boš po smrti popravil?
Bodi božji volji v vsem pokoren. Zunaj greha ni nič hudega, in nič škodljivega: le greh sovraži, in se ga varuj; vse drugo pretrpi potrpežljivo. Bolezen, uboštvo, preganjanje, in vse drugo hudo, ni hudo, temveč dobro, če si potrpežljiv. Če si potrežljivejši, lažje živiš, in obilnejši plačilo zaslužiš: če ne pretrpiš, vendar trpiš, obilnejši trpiš, hujiščih nadlog si zaslužiš, in dobrega plačila ti ne bo.
Če boš vse delal, kar ti Jezus po svojih namestnikih zapoveduje, in se varoval, kar ti prepoveduje, ne zanašaj se v svojo pravičnost; upaj v božjo milost, in bodi zmeraj ponižen. Vrednost gnade božje, in nebeškega kraljestva preseže vse tvoje zasluženje: tvoje zasluženje je iz gnade, katero ti Bog iz nezaslužene milosti daje. Ne pozabi nikdar besedi s. Avguština: Bog iz milosti, in pravice plačuje dobre dela; kadar jih plača, plača svoje dari. — Od potrebne ponižnosti bi ti več pravila, pa menim, jo boš obiskal, in od nje svete nauke prejel. Teh naukov ne pozabi, živi po njih, pojdi v miru, in Bog naj bo s teboj.«
Jaz sem se. s. Bogaslužnosti lepo zahvalil, katira me je učila: tudi sem obljubil vse dni svojega življenja po njenih svetih naukih živeti; potlej sem šel iz njene svete hiše. Zunaj je Svetoželja prosila Angela mi razlagati, kar sem v hiši s. Bogaslužnosti čudnega videl. Jaz sem se bil namenil lih to prositi, pa nepričakljiva Svetoželja me je prehitela, in tega sem bil vesel. Angelu je to bilo všeč, in je prijazno odgovoril: »Pojdimo v oni samotni vrt, da Feliks nezmoten posluša.« Gremo tja, in Angelu rečem: »Svetloba božja je v tebi, in me ljubiš, torej mi razlagaj kar sem v hiši s. Bogaslužnosti čudnega in skrivnega videl: silno rada te bo moja duša poslušala.« Angel mi je tako govoril.
»Si videl glavo s. Bogaslužnosti s tančico pokrito, vendar nje lepo obličje je bilo tebi odkrito; to je, skozi tančico si ga videl, ker si čistih oči. Lepota s. Bogaslužnosti je enim skrita, drugim prikrita, ali odkrita po hudobiji, ali dobroti njih srca. Resnično je to, hudobni ne vedo, koliko je prijetno in sladko Bogu služiti: oni so v greh zaljubljeni, za to so omamljeni in slepi, in božjo službo zaničujejo. Le dobri nje lepoto vidijo, nje vrednost spoznajo, se v Gospodu veselijo, in njemu veselo služijo. Ti, o Feliks! nisi še popolnoma po vsi volji božji, pa želiš biti, lih za to ti je s. Bogaslužnost dopadla: ako bi ti bil popolnejši, bi bil nje nebeško lepoto odkrito videl.
Sedeš s. Bogaslužnosti je na trdno skalo postavljen, in to nje trdnost, ali stanovitnost pomeni. Nar močnejši sovražniki je ne morejo premakniti: naj bo sovražnikov prave vere, ali božje službe veliko; naj bo pohujšanja dosti, naj se z zvijačo, ali s silo čez njo vzdigujejo, nič ne opravijo, ker Bog je njeni pomočnik; on bo zmeraj imel na zemlji pravovernike, in zveste služabnike.
Temni in svetli oblaki okoli s. Bogaslužnosti pomenijo skrivnosti razodetih resnic. Nekatera resnice so svetle, in se lohka razumejo; nekatera so silno visoke, in ves človekovi um presežejo. Vera ali božja služba ima veliko svetlobe, in veliko tame, da ponižne prepričajo, in prevsetne oslepe. Kakšne bi bile razodete resnice, in skrivnosti, aki bi človekovega uma ne prisegle? Kaj, Bog večna modrost, več ne more prav spoznati, ne ve prav razlagati, kaj je zrno peseka ali kapelca vode; velike skrivnosti najde v naturi, v rečeh katera ima zmeraj pred očmi, in hoče nebeške skrivnosti dognati? Gorje človeku, katiri Bogu in njegovemu razodevanju svoje duše ne podvrže!
S. Bogaslužnost ima v desnici podobo križanega Jezusa, ker on je pravo božjo službo učil, in s svojo smrtjo nam gnado zaslužil Bogu dopadljivo služiti. Prava božja služba je v veri, v upanju, v ljubezni zapopadena: ona je v srcu, in se more s ponižnim češenjem, in s popolnoma pokorščino razodevati. Podoba križanega Jezusa v desni roki s. Bogaslužnosti tudi pomeni, da pravi božji služabniki si prizadevajo sebi odmreti, in trpečemu Jezusu podobni postati. Kdor v veselju živi, ne more Jezusu dopasti. Kadar bo on prišel sodit dobre in slabe, bo s svetem križem prišel; bo osramotil, in obsodil vse sovražnike sovražnike svetega križa; to je, vse slabovrne, in vse malovrne kristjane.
S. Bogaslužnost ima pred seboj več odprtih bukev. Te bukve so s. pismo stare in nove zaveze, v katirih je razodeta boljša božja zapisana. Te bukve so pred njo odprte v nauk, da nobeden ne more Bogu služiti po svoji volji, ampak le po njegovi, in da pravi božji služabniki zmeraj imajo pred očmi razodeto besedo, jo premišljujejo, in po njej žive.
Goloba podobo si nad s. Bogaslužnostjo videl, katira pomeni s. Duha. To uči, da prava božja služba, katira je le v katoliški cerkvi, ni od ljudi smišljena, temveč od Boga razodeta. Kdor se da od svojih napačnih misel, ali od slepih modrijanov zapeljati; kdor odvzame ali pridene razodeti resnici, ne more Bogu dopasti. Učenzi so prejeli s. Duha, in so resnico učili; ta je zdaj v katoliški cerkvi, in kdor se ji ne podvrže, ali jo popači, bo zavržen.
Okoli s. Bogaslužnosti si videl častitljive može, in ti so očaki katoliške cerkve, katiri od nezapisane besede božje, in od misel katoliške cerkve v razlaganju zapisane besede božji pričujejo. Ti so rasvetljeni in modri svetovalci s. Bogaslužnosti. Kdor iz hudega srca, iz samopašne volje bere bukve spridenih modrijanov, ali bolj reči, sovražnikov svete cerkve, ali posluša hudobne učenike, ne more Bogu služiti.
Po zidovih prebivališča s. Bogaslužnosti si videl hude boje in vojske, in te pomenijo dolgo vojskovanje vere, in brumnosti zoper hude sovražnike. Neverniki so hoteli, in so si zelo prizadevali vso božjo službo na zemlji pokončati; krivoverci so jo hoteli zvijačno spačiti; zmeraj je bilo dosti sovražnikov prave božje službe: pa je niso premogli; ne le je niso premogli, pa premagani so bili, in bodo.«
Kadar je Angel govoriti nehal, sem zavpil: »O sveti Angel božji! Kaj ti bom za toliko svetih naukov povrnil?« On meni: »Drugega nočem, ko to, da Boga hvališ, in njemu služiš: Kar si od mene dobrega prejel, ni moje, ampak božje; le Boga hvali.« Potlej sem ga za svet povprašal, rekoč: »Preden sem pred s. Bogaslužnost šel, mi je njena sveta služabniza Gorečnost pri vratih veliko dobrega pravila od s. Modrosti, in zelo me nagovarjala se mesene modrosti varovati; ako bi mogoče bilo, silno želim s. Modrost obiskati, ker vem, da ona mi bo zelo pomagala, in me napeljevala na vse dobro; je morda v tem mestu?« Angel mi je odgovoril: »Meniš li, da v mestu kralja Resnice ni s. Modrosti! saj ti je Gorečost rekla, da je ona v tem mestu; si že pozabil?« »Res, sem bil pozabil,« mu odgovorim, »prosim te me do nje peljati.« Svetoželja se je oglasila: »Jaz pojdem naprej; le urno, o Feliks! za menoj.«
Feliks obišče s. Modrost.
Gremo pred hišo s. Modrosti, pa duri so bile zaprte. Angelu sem rekel: »Nad tem se čudim, in res je čudno, da so vse te imenitne gospe v svoji hiši zaklenjene.« Angel mi je ob enim odgovoril, me učil in svaril, rekoč: »Se čudim, da se ti nad tem čudiš. Vsi bogaboječe služabniki tega svetega mesta so radi doma zaklenjeni, ker imajo posebne opravke; slasti pa s. Modrost. Ona ima dosti skrbi, dolgo moli, in premišljuje; k temu pa je časa, in pokoja treba. Ona noče teh pred se, tudi ne v svojo hišo spustiti, katirih opravek je od nepotrebnih novic govoriti, ali igrati, ali ljudi opravljati; ti so nadležni metulji, in nepokojni postopači, s. Modrosti sovražni.« »Ljubi Angel,« sem mu odgovoril, »te prosim moji nevednosti spregledati, in ti obljubim ne več pozabiti, da žlobudrasti postopači so s. Modrosti sovražni.« »Tako je,« prstavi Angel, »ti le skrbe dragi čas zapravljati, vse zvedo kar se godi, od ljudi dosti govore, sebe pa pozabijo, in so sami sebi neznani; kako pri teh zamore modrost biti? Imajo modrost, pa tisto, katira v goljufnem mestu prebiva.«
»Zakaj se s. Modrost,« sem dejal, »teh boji? saj jih ni v tem, so le v onem mestu.« »Res, da tukaj so skrbni, in bogaboječe,« mi je odgovoril, »vendar zamore kdo s hinavščino preoblečen priti, ali tudi dober od dobrega odstopiti, in jo nadleževati. Naj bo, kakor hoče, s. Modrost je varna, in drugega ne posluša ko to, kar človeka posvečuje, ali boljša.«
Svetoželji je bilo najino govorjenje predolgo, se ji je mudilo, je pred duri skočila, in naglo pozvonila. Vratarica se je brž oglasila, in vprašala: »Kdo je? Koliko, in kaj hočete?« Angel ji je kratko vse povedal. Takrat je odprla, nas veselo sprejela, in zopet zaklenila. Prijazno nam je rekla: »Tukaj malo počakajte, grem povprašat, če vam s. Modrost dopusti pred se. Grem, in pridem brž.«
Kadar je bila vratarica odšla, sem Angelu rekel: »To se mi sdi prebrisana vratarica.« »Je, je,« pravi Angel. »Kako ji je ime?« sem ga vprašal. »Učenost ji je ime,« mi je odgovoril. »Ona nima le tega imena, je tudi resnično učena; ve, kar je Bog zapovedal, ali cerkev, ali deželska oblast.« »O ljubi Angel! prizanesi moji nadležnosti; Modrost in Učenost ali ni eno?« »O Feliks!« mi odgovori, »kako si neveden! Učenost je lahko tudi v spačenim in hudobnim človeku; ni malo učenih norcev, katiri veliko vedo, druge uče, pa svoje premoženje slabo gospodarijo, in ne znajo svoje duše zveličati. Učenost brez strahu božjega je norost in nespamet; pravo Modrost le bogaboječe imajo. Ta vratarica je učena, in bogaboječa; za to je v hiši s. Modrosti.«
»Še eno mi povej, te prosim: Zakaj ima s. Modrost to učeno vratarico? Saj bi lohka to službo kaka druga preprosta opravljala.« Angel mi je odgovoril: »S. Modrost je prebrisanih služabnikov potrebna, da oni vse delajo po njeni volji. Tudi vratarice Učenosti je potrebna, da ve vsakemu, učenemu, ali neučenemu modro odgovarjati. Ona ni le vratarica, ampak tudi svetovalka njena. S. Modrost jo povprašuje, in posluša, da ve po volji božji vse razsoditi. Kadar je Učenost pri s. Modrosti, je njeni oče Branje pri vratih; vse trije so enega srca, in eden drugemu pomagajo.« — Še več bi bil Angel govoril, in jaz poslušal, pa vratarica Učenost je pritekla, in odgovor prinesla: »Le pojdite pred s. Modrost.«
V družbi Angela in Svetoželje sem pred s. Modrost šel, pred njo se globoko ponižal, tudi nje sveto druščino pozdravil. S. Modrost je na visokim zlatem sedežu sedela, nad njo je sonce sijalo, svetila se je vsa, in ta prečudna svetloba mi je branila vso njeno lepoto videti. Nje svetla glava je bila polna oči, katirih ene so v nebo gledale, druge semtertja. Na nje desnici je bila gospa, katera oči so zavezane bile, in v desni roki je imela oster meč. Na levi s. Modrosti je bila druga gospa zelo milih, in priljudnih oči; že na njenim obrazu se je dobro srce videlo. Nižje sta bila dva druga: eden je bil moški, majhne postave, ves v mislih, pa tako modrega obraza, da sem sam pri sebi dejal: To je sin s. Modrosti. Temu nasproti je bila priletna, pa močna ženska s težko butaro obložena, vendar čudno potrpežljiva. Vse to je bilo moji nevednosti skrivno, in nezapopadljivo, pa sem mislil: Mi bo že dobrotljivi Angel potlej razlagal.
Svetoželja je za menoj stala, in me skrivaj pobezala s. Modrosti prositi me dobrotljivo učiti. Tega sem bil tudi jaz želen; torej sem tako govoril: »O sveta Modrost! Jaz nevredni človek želim zveličanske nauke od tebe prejeti, kako po volji božji živeti. Veliko naukov sem sicer od s. Bogaslužnosti slišal, pa še jih želim.« S. Modrost mi je dobrotljivo odgovorila: »Če si svetih naukov lačen, me veseli, in te bom rada učila.
Vsa modrost je od usmiljenega Boga, in blagor človeku, katerega on z njo napolni. Kdor jo zadobi, sna Bogu služiti, je sebi dober, in bližnjemu pravičen; kdor ima modrost, vse reči prav dela, je od Najvišjega ljubljen, je na poti življenja, in bo vekomaj srečen, če ostane stanoviten. Zmeraj hrepeni po modrosti, vedno prosi jo zadobiti, jo ohraniti, in živeti po njej.
Pravo modrost je Boga, in sebe spoznati. Če veš, kaj si Bogu dolžan, kaj sebi, kaj bližnjemu, in to delaš, si moder. To ni lahko, ker zapopade vse zapovedi, vse dolžnosti, vse okoliščine, ker silno široko sega. Torej popolnoma spoznanje, ali modrost ni na svetu, pa si zelo prizadevaj čedalje več in več modrosti dobiti
Sebe popolnoma podvrzi Bogu, in cerkev steber resnice ponižno poslušaj. Tudi modre, pa bogaboječe modre rad poslušaj. Če meniš, da nisi pokorščine, ali dobrega potreben, nisi moder, ampak prevzeten norec. Kdor le sebi verjame, ali le te posluša, katiri po njegovi volji priliznjeno govore, išče zadreg, ne modrosti.
Vedno premišljuj zapovedi, premisli okoliščine, imaj pred očmi pravično sodbo božjo, in živi sveto, in boš moder. Sveta modrost je hudobnim, in spridenim človekom neznana, in v njih slabo dušo ne gre. Kdor hudobijo ljubi, zaničuje svete nauke, dober svet modrih, se resnici trdovratno ustavlja, noče svojih padcev spoznati, tudi ne svojih zmot popraviti, in nepoboljšan ostane. Bogaboječe in ponižno živi, in boš s sveto modrostjo napolnjen. Sam si prepričan, da preprosti kmet ima pravičnejši vest od razudanega modrijana.
Previsokih nepotrebnih reči nikoli ne išči. To neumno nepotrebno preiskovanje je iz napuha; bo tvojo dušo zmotilo, in odvrnilo od krščanskih dožnost. Le kar si vedeti dolšan, je veliko, zakaj boš nepotrebnega iskal? Tvoj um je majhen, tvoje življenje kratko, in tvoja duša neumrjoča: torej odpravi nepotrebne skrbi, in skrbi bogaboječe živeti, da srečno živiš vekomaj. Skrbno se uči dolžnosti krščanstva, in svojega poštenega stanu, po njih živi, in ti bo zadosti.
Kar popraviti ne moreš, voljno pretrpi, vendar zmeraj želi poravnati, kar ni po volji božji. Pretrpi sebe, svojega bližnjega, nadloge, bolesni, sitnosti, in vse. Modrimu človeku je vse dobro, in vse obrača v prid. Greha je žalosten, dobrih del je vesel, v sreči je hvaležen, v nesreči potrpežljiv, in vse mu služi v zveličanje; to je prava modrost. Ti si slab, drugi so slabi; ti si potrpežljivosti drugih pomoči potreben, drugi so tvoje; brez nadlog ne moreš biti, si jih vreden, in potreben; skrbi tedaj vse to v svoje zveličanje obračati: tako boš moder, in boš pokojno živel.
Ne poganjaj se svojeglavno zoper govoriti za reči, če so tudi brez božjega razžaljenja. Le verjami, da to je iz grešnega napuha, in uržah škodljivega nepokoja. Tudi oblastniki morejo veliko spregledati, veliko več ti bodi krotke volje. Tvoja volja ne more ustaviti vetrov, ali toče, ali vojske; ne more odgnati uboštva, bolezni, ali druge nadloge; ne more spreobrniti ljudi, ali kaj drugega poravnati; kaj se boš upiral za reči, katera niso v tvoji moči, v tvoji oblasti, pretrpi, in to je modrost. Če pa to, kar tebe žali, in popraviti želiš, tudi Boga žali, in bližnjega pohujša; skrbi z vso močjo modro poravnati zavoljo Boga; če pa ne moreš, sovraži greh, in pretrpi ljudi.
V dobrim bodi stanoviten; to je modrost. Pa je tudi modrost svoje misli in svoje dela, zlasti svoje zmote popraviti. Bodi stanoviten, pa ne trdovraten; v zapovedih bodi nepremaknjen, drugače delaj po navadi modrih, po okoliščinah, in šegah svoje dežele. Vsak stan ima svoje dolžnosti, vsaka dežela svoje navade, vsak čas svojo priložnost: modrost naj te uči kako živeti, da ne boš čuden, ali nadležen brez potrebe in prida; vendar pa zavoljo neumnih navad sveta nikdar od zapoved božjih ne odstopi.
Ne govori od tega, kar ne razumeš; ne govori prenaglo; predrzno ne obsodi bližnjega, zlasti pa oblastnikov; ne rasodeni skrivne reči brez potrebe; tudi ne razodeni svojega srca vsakemu človeku; ne odgovori vsak besedi, in vsega ne povej brez potrebe; bodi učasi mutec, slep, gluh, dasiravno vidiš in slišiš, in lohko govoriš; ne prepiraj se s togotnim; jeze ne ubogaj, in premaguj lenobo; nosi Boga v srcu, in njega časti pri vsem išči. — Veliko ob kratkim ti je rečeno, pa brez modrosti boš vse nepriložno delal: prosi za njo, da jo zadobiš, jo ohraniš, in po njej delaš.
O Feliks! Veliko potrebnih naukov bi še bilo, pa Boga ljubi, in njegove zapovedi premišljuj, in boš moder: ljubezen do Boga, skrb za njegovo čast, brumno življenje, pravična vest, to je modrost. Boga hvali za prejete nauke, in ga goreče prosi ti pomagati po njih živeti.«
S. Modrost sem ponižno poslušal, se nad njeno zastopnostjo zavzel, se pred njo globoko ponižal, in šel. Zunaj hiše me je Svetoželja prijazno prosila, ne pozabiti naukov s. Modrosti, in po njih delati; Angel mi je lih to priporočal. Obema sem rekel: Vajemu ljubeznivemu opominjanju bom pokoren.
Potlej sem Angela prosil mi povedati: Zakaj je nad s. Modrostjo sonce sijalo, in kaj to pomeni. Angel mi je tako odgovoril: »Sonce, katero je nad s. Modrostjo sijalo, pomeni božje razsvetljenje, brez katerega ni prave modrosti. Eni so modri v natornih rečeh, drugi vedo svoje dela v prid obračati, drugi so drugače razumni: vsak dar je sicer od Boga, pa sveta Modrost je dar čez vse darove, ker ta vodi človeka po pravi poti v nebeško kraljestvo.«
»Zakaj pa je nje glava polna oči; teh ene v nebo gledajo, druge semtertja.« Angel meni: »Glava s. Modrosti je polna oči, in te čuječnost, in vednost pomenijo. Ene teh v nebo gledajo, ker ona le božje volje išče, da bi v vsem Bogu dopadla; druge semtertja gledajo, ker ona želi vse videti, in vedeti, pretečeno, zdajšno, in prihodno; ona premišljuje ljudi, stanove, moč, slabost, okoliščine, in vse, da modro dela kar Bogu dopade, in je ljudem v prid. Kdor ne premisli vsega, velikokrat govori, ali dela napačno, nepriložno, prenaglo, prepozno, prehitro, in iz tega se več hudega, ko dobrega ishaja.«
»Kaj je pa tista gospa, katira ima zavezane oči, in v desnici oster meč?« »Tista,« pravi Angel, »je s. Pravica. Ona je imenitna služabniza s. Modrosti. Kakšna bi bila Modrost brez pravice? Bi ne bila modrost, ampak neumnost, nevednost, naglost, krivica. S. Pravica ima zavezane oči, vendar natanko vidi. Zavezane oči pomenijo, da ona v potrebi ne prizanese, ne kralju, ne mogočnemu, ne revežu, ne nobenemu. za to drži oster meč, s katirim pravične brani, in hudobne štrafuje. Nikar pa ne meni, in hudobne štrafuje. Nikar pa ne meni, da bi Pravica neusmiljena bila; pomisli njeno ime, in boš prepričan; ni neusmiljena, ampak pravična, in za to se imenuje Pravica, ker je pravična.«
»Kdo je pa gospa na levi s. Modrosti, katira je vsa usmiljena videti?« Angel mi je odgovoril: »Nje mila podoba ti kaže, da je Milost. Njeno lepo ime ti je že znano, pa morebiti nimaš od nje pravega zapopadka. Ona ni milostljiva, da bi dobrim in hudim, spreobrnjenim, in trdovratnim grešnikom enaka bila; ona ni milostljiva, da bi priliznjena, ali premehka bila, ali ne svarila, ali v grešne slabosti drugih dovolila; to ni milost, ampak mehkota, laž, hinavščina, hudobija. S. Milost je od grešnikov velikokrat zaničevana, in razžaljena, vendar jih ona ne sovraži, jih potrpi, jih čaka, in jih ljubeznivo opominja se spokoriti, da bi zavrženi ne bili.
Od svete Modrosti, s. Pravice in s. Milosti moreš po zdravi veri misliti, ne pa ko neumneži, katiri vse na čez sodijo, ko da bi ne bili nikdar nobenih naukov slišali. One so med seboj združene, so enega duha, enega srca; ne pa ena zoper drugo. S. Modrost z mečam s. Pravice ozdravlja, ali mori ljudi, pa nje namen je velikokrat skrit. Ona včasih udari dobre boshje služabnike, da so s potrpežljivostjo v nadlogah pravičnejši, in obilnejši plačilo zaslužijo; to je videti štrafinga, pa je milost. Včasih udari grešnika s slepoto, in lažnivim merom; oni menijo milost prejeti, in so svojega smrtnega spanja veseli; pa to je njih nar huj štrafinga, ker je zastava večnega pogubljenja. Včasih se s. Modrost s. Milosti posluži, in zavoljo nje nekaj časa hudobnim pregleduje, da njih grehi božji modrosti služijo, ali prečudne božje sodbe speljujejo; potlej, če se ne poboljšajo, jih konča z mečam s. Pravice. Vidiš, o Feliks! kako čudne, skrivne, neizvedljive, in strašne so misli s. Modrosti, s. Pravice in s. Milosti! Moli skrivnosti božje, ne misli, in ne govori po svoji nevednosti, in zmeraj živi v zveličanskem strahu.«
»Dobrotljivi Angel! te zahvalim za vse te lepe nauke, katiri me uče v vedno ponižnosti Bogu služiti. Tudi te prosim mi povedati ime tistega, katiri je s. Modrosti podoben, in kakšno službo opravlja.« Tistemu modrimu možu je ime Kako. On je s. Modrosti v rodu, je silno moder, je nje skrivni svetovalic, in razumen izpolnjevalic njenih čudnih sklepov. Njemu je ime Kako, kakor sem ti rekel, in beseda kako, kako, kako je vedno na njegovim jeziku. Ne čudi se nad tem, temveč raje poslušaj kar ti bom povedal, da spoznaš, koliko si ti, in koliko so vsi tega modrega svetovalca potrebni. Kaj ti visoko misli pomagajo, če ne veš kako jih izpeljati? Ni jih malo, da z mislijo, in z besedo hočejo vse poravnati, na njih sklepi so prazne sanje, kar ne vedo kako jih izpeljati. Kaj pomagajo prebrisani sklepi, če se ne ve kako brez hrupa, brez pohujšanja po njih delati? Kaj ti gorečnost pomaga, če ne veš kako po vseh okoliščinah modro delati? za čast božjo skrbeti, bližnjemu braniti grešiti, škodo, krivico, pohujšanje odvračati, in hude reči poravnati, je vseh pravičnih ljudi skrb, pa malo je modrih, da bi vedeli kako, dasiravno so tega nar bolj potrebni. Nekateri iz nagle gorečnosti brez vsega premisleka sklepajo, in delajo, kar več jeze, pohujšanja, in grehov napravlja, ker modrega svetovalca Kako nočejo poslušati. Ti ga nikdar ne pozabi, zmeraj ga pomni, brez njegovega sveta nič ne stori, in boš s. Modrosti dopadel.« »O sveti Angel!« sem mu odgovoril, »pred Bogom, in pred teboj ponižno spoznam svojo slabost, svetemu Kako sem se skoraj smejal, zdaj pa njegovo veliko modrost spoznam; zanaprej bom v svojih mislih varneje, in bom tega modrega svetovalca prosil mi pomagati.
Ljubi Angel! ne naveličaj se moje nadležnosti, in prosim mi povedati od one priletne gospe s težko butaro obložene; kdo je, in kakšno službo opravlja v hiši s. Modrosti?« »Tista,« mi je Angel dejal, »je s. Potrpežljivost. Ona zmeraj nosi težko butaro, ker je na svetu veliko grehov, pohujšanja, in drugega hudega, vendar to nadležno težo zmeraj potrpežljivo nosi; ona je v hiši s. Modrosti zelo potrebna. Dasilih je s. Modrost od Boga razsvetljena, in dasilih ji prebrisani svetovalic Kako veliko pomaga, so vendar včasih nekateri opravki, in reči tako čudno spletene, in preprežene, da jim ni pomagati: takrat s. Potrpežljivost pristopi, in te sitnosti na svojih potrpežljivih ramah voljno nosi do časa posebne božje pomoči, in milostljivega božjega obiskanja. Od te svete Potrpežljivosti moreš pravi zapopadek imeti, da je krivo ne sodiš, in svoje mrzlote, ali lenobe z njo ne izgovarjaš. Ona ni potrpežljiva, da bi rasžaljenje božje nje ne peklo, in da bi ne bila žalostna vsega, kar Boga zaničuje, ali bližnjega pohujša; ona ne more biti neobčutna, ali neskrbna, ker je sveta; temveč potrpi do boljšega časa, ker ve, da tudi vsemogočni Bog potrpi. Ako ravno s. Potrpežljivost voljno nosi težko breme tolikaj slabost, grehov, pohujšanja, in krivic Adamovih otrok, se vendar s sveto Modrostjo vedno posvetuje, in nje modrega svetovalca vedno posvetuje, in nje modrega svetovalca Kako skrbno oprašuje vse po volji božji hitro poravnati: če pa še ni priložnega časa, če ni mogoče, potrpi, in voljno nosi svoje težko breme. O Feliks! uči se od nje sveto potrpežljivost imeti: iz ljubezni do Boga vse grehe sovraži, pa tudi iz ljubezni do njega in do bližnjega grehe skrbno odvračuj; če pa nič ne moreš opraviti, bodi žalosten, in potrpi, ker tudi Bog tebe.
Že več bi ti govoril od te svete gospe Potrpežljivosti, pa kmalu pojdeš drugo popolnejši potrpežljivost obiskat: ondi boš obilnejši nauke prejel.« »Ali ni ta,« sem Angela vprašal, »popolnoma Potrpežljivost?« »Ne,« mi je odgovoril, »je druga bolj od te; le pojdi z menoj.«
Feliks obišče s. Potrpežljivost.
Svetoželja je zelo vesela bila vsega dobrega, kar sem videl, in slišal, vendar še ni bila nasičena; me je za roko prijela, rekoč: »Le hiti za menoj v hišo s. Potrpežljivosti, od katera ti je Angel pravil.« Sem brž šel, in nekaj časa hodil po nepriljudni, in ostri poti: skoraj sem se bil utrudil, kar sem ugledal hišo s. Potrpežljivosti. Ta je bila s trnjevim plotom ograjena; med trnjevim plotom in hišo so lepe rožice rasle, kar se mi je čudno zdelo.
Preden sem v hišo s. Potrpežljivosti šel, sem prosil Angela mi povedati: »Zakaj je pot do nje nepriljudna, in ostra?« Tudi: »Zakaj je s trnjevim bodečim plotom ograjena; zakaj med bodečim plotom in hišo lepe rožice rasejo?« Dobrotljivi Angel mi je tako odgovoril: »Pot do hiše s. Potrpežljivosti je nepriljudna in ostra, da se trpljenja privadiš, in potlej lažje spolnjuješ bodeče nauke, katera boš od nje slišal. Nagle nadloge so silno težke človeku, katiri je v dobrotah navajen; če se pa trpljenja privadi, so nadloge lažja. Trnjevi plot, s katirim je hiša s. Potrpežljivosti ograjena, pomeni zdajne nadloge, brez katirih ni potrpežljivosti. Nadloge so človeku bodeče trnje, zlasti pa premehkim dušam; pa nadloge voljno pretrpeti je prava potrpežljivost. Bog ti zapove potrpežljivost v nadlogah, ne v dobrotah; če vse gre po tvoji volji, kako boš nepotrpežljiv? Pa v nadlogah, v preganjanju, v zapuščenju voljno potrpeti, to je prava potrpežljivost od Boga zapovedana. Med trnjevim bodečim plotom, in hišo s. Potrpežljivosti lepe rožice rasejo, v nauk, da ti potrpežljivost za volji Boga napolnjuje dušo z veseljam, ker ti je večno plačilo obljubljeno, in ti bo dano, če voljno potrpiš.
Svetoželja me je nadležno priganjala v hišo s. Potrpežljivosti iti. Kadar sem pred velike vrata prišel, sem vprašal gospo, katira je ondi stala, če pred s. Potrpežljivost smem? Ona mi je odgovorila: »Nad tvojim vprašanjem se čudim; s. Potrpežljivost vse ljudi pred se kliče, da se od nje nauče vse nadloge pretrpeti, kako jim bom branila pred njo iti?« Potlej je v me ravno pogledala, in mi rekla: »Le hiti, le hiti pred s. Potrpežljivost, da se od nje naučiš v trpljenju srčen biti, in od dobrega zavoljo preganjanja nikdar odstopiti; le pomisli, da trpljenje zdanjega časa je kratko, plačilo pa večno.« To govorjenje mi je dopadlo, in sem Angela tiho povprašal, kdo bi ta sveta bila! Angel mi je tudi tiho odgovoril: »To je s. Srčnost. Ona vsem priporoča le voljno trpeti, in vse pretrpeti, ker ve da to je zapoved božja, in da brez potrpežljivosti ni pokorščine, ni pokore, ni dobrega zasluženja.«
Sa Svetoželjo sem v vežo hiše s. Potrpežljivosti šel, in iz veže prišel v lepo cerkev, kjer je več bogaboječih molilo. Eni iz njih so bili bolehni, drugi od hudobnih preganjani, drugi so drugačne nadloge imeli; vendar so dobrovoljni bili, in Boga hvalili. Cerkev je bila majhna, vendar zadosti prostorna, ker malo ljudi v njo hodi pravo potrpežljivost od Boga prosit. V ti majhni cerkvi je bil le en oltar, in ta iz črnega kamna; v sredi oltarja je bila podobna živega Jezusa na križu pribitega; pod križem je bila Marija njegova mati, tudi s. Janes, in ene Jezusovih prijateljiz; velika razudana množica judov je pred križem stala; okoli po zidovih so bile podobe svetih marternikov v smrtnih bolečinah; vsi so v križanega Jezusa ravno gledali, in po njegovim zgledu potrpežljivi bili. V to cerkev se ni nič svetilo skozi okna, ker sonce je bilo temno, kakor ob času Jezusove smrti, pa notri je neizrečeno veliko sveč gorelo, in sem vsako reč natanko razločil. Sveta groza je moje srca prevzela, in žalosten sem premišljeval neizrečene Jezusove bolečine.
Dolgo sem molil, po molitvi sem vzdignil oči v ljubeznivega trpečega Jezusa, in ga vsega ogledoval; toliko se mi je smilil, da se je srce v meni od notranje bridkosti tajalo. Sem premišljeval njegovo sveto glavo z bodečim trnjam razbodeno: njegove svete roke in noge z debelimi žeblji k trdimu lesu neusmiljeno pribite; njegove široke in globoke rane vsega života; zlasti njegovo leto stran z ostro sulico do srca odprto: sem videl njegovo sveto kri po telesu, in po križu teči: to sem ogledoval, in premišljeval; mile solze so se mi udrle.
Vidne bolečine trpečega Jezusa so moje srce z nezapopadljivo žalostjo napolnile, pa še bolj žalosten sem bil, kadar sem s pomočjo žive vere premišljeval njegovo neizrečeno ljubezen, iz katera je zavoljo nahvaležnih grešnikov tolikaj trpel: od velike srčne žalosti sem skoraj na kup lezel, in sem mu dejal: »O Jezus! o ljubeznivi Jezus! kako trdo posteljo so moji grehi tebi napravili! vse, kar ti trpiš je delo mojih rok. Bodeči žeblji skozi roke in noge drže težo tvojega umirajočega telesa; svoje svete glave z bodečim trnjam ranjene ne moreš v zadnji uri kam nasloniti; vsi udi tvojega svetega telesa so razstepeni, in boleči; tvoje oči gledajo pred križem tvojo prežalostno mater Marijo, druge prijatelje; pa tudi neusmiljene sovražnike. Prijatelji, in sovražniki tvoje ljubeznivo srce z veliko žalostjo napolnjujejo; slišiš v svojih smrtnih bridkosih strašno preklinjevanje svojih hudih sovražnikov, vendar prosiš: 'Oče! odpusti jim; oni ne vedo, kaj delajo.' Ti bi se bil lahko iz trpljenja rešil, pa iz ljubezni do vsega človeštva nisi hotel; bi bil lohka vse svoje neusmiljene sovražnike pogubil, vredni bi bili, vendar za nje prosiš, in jih izgovarjaš. O Jezus! nesapopadljive so tvoje bolečine in smrtne bridkosti, pa še višji tvoja potrpežljivost in ljubezen.«
Kadar sem bil ljubeznivega trpečega Jezusa vsega premislil, in obžaloval, sem svoje oči v prežalostno devico in mater Marijo obrnil. Ona je pred krvavim križem svojega preljubega Sina srčno stala; včasih je v njega, včasih v nebo svoje žalostne oči vzdigovala, včasih v tla gledala, in to žalostno skrivnost premišljevala. Dasilih je ljubezniva mati Marija smrtne bridkosti trpela, je bila vendar vsa pokorna in potrpežljiva volji nebeškega Očeta se je popolnoma podvrgla. Zdihnil sem: »O prečista devica, in prežalostna mati Marija! ni bilo, in ne bo tako žalostne duše, kakor je tvoja, zlasti zdaj pod križem tvojega umirajočega Sina, vendar si vsa potrpežljiva in pokorna: tudi meni sprosi veliko potrpežljivost, da po zgledu tvojega potrpežljivega Jezusa, in po tvojim v tvoji družbi vse težave, krivice, in drugo hudo voljno pretrpim:«
Sem tudi ogledoval, in premišljeval podobe svetih marternikov, katiri so po zgledu Jezusa in Marije zavoljo pravice preganjanje voljno trpeli. Sem videl s. Štefana prvega marternika pod strašno kamenjeno točo z očmi v nebo veselo umreti: sem videl svete apostolne tepsti, kamenjati, križati, z mečam, in drugače moriti, in potrpežljvo umreti; sem videl nekatere svete Jezusove služabnike za noge viseti, druge na žerjavici peči, druge žive prežagati, ali drugače neusmiljeno moriti. Vsi so v križanega Jezusa ravno gledali, veselo trpeli in umrli. »Oh!« sem dejal, »kaj in koliko vi trpite iz ljubezni do Jezusa! Strašne, in dolge so vaše bolečine, pa vaša srčna potrpežljivost, s katero bi nebeško kraljestvo zaslužil.«
Nikdar nisem bil gledanja in solsa nasičen, in sem dejal: »O kako majhno je moje trpljenje mimo trpljenja Jezusa, njegove matere Marije, in njegovih svetnikov! Zdaj spoznam svojo grešno nepotrpežljivost, in jo obžalujem: posihmal bom srčen v križih, v preganjanju, v smrtnih bridkostih, da pridem v nebeško kraljestvo. O Jezus! dobrotljivo mi daj stanovitno srčno potrpežljivost, da bom tvojega trpljenja, tvoje smrti, in tvojega kraljestva deležen. Ti si hotel, dasilih nar svetejši, zame neizrečeno trpeti, tudi jaz nevredni grešnik hočem iz ljubezni do tebe vse nadloge voljno trpeti.«
Kadar sem bil odmolil, in se s križem zaznamjal, sem iz cerkve šel, pa ves drugačen od prej. Pred vratami je še stala s. Srčnost, in zelo skrbno učila prežalostnega človeka, kateremu je bilo ime Trpin, kakor mi je Angel potlej pravil. Tako mu je govorila: »Ti praviš, veliko trpim, me ljudje sovražijo, preganjajo, in dosti takega praviš; pa premisli, koliko, in za katera je Jezus radovoljno trpel. On je bil, in bo nar svetejši Gospod, pa je bil po rokah grešnikov za grešnike umorjen; hudim sovražnikom je iz srca odpustil; zanje prosil, in jih izgovarjal; ti pa si grešnik večnega pogubljenja vreden, in se braniš trpeti? Če tudi tem, katiri te sovražijo, in preganjajo nisi nič hudega storil, si pa Boga velikokrat rasžalil. Hudobni so šiba v božji roki, pa oni bodo pravično povračilo za svojo hudobijo prejeli. Če Boga, in bližnjega ljubiš, jim boš rad odpustil, za nje molil, in jim dobro delal, da tudi ti usmiljenje zadobiš. Če so tvoji sovražniki hudobnejša, so večega usmiljenja potrebni; še več; oni so molitve, in obžalovanja potrebni, ne pa jese, kletve, in hudega voščenja. Tudi premisli, da z maščevanjem sebi in njim škoduješ; oni bodo hudobnejša, te bodo huje nadleževali; boš več trpel, in dobrega zasluženja ti ne bo. V drugih nadlogah boš tudi lažja živel, če jih voljno pretrpiš; potrpežljivost te Bogu prijetnega, in v srcu mirnega dela. Če Jezusa Kristusa križanega vedno imaš pred očmi, katerega bolečine si zdaj premišljeval, boš lahko potrpežljiv. Njegove bolečine, ljubezen, potrpežljivost, usmiljenje premišluj; boš vse krivice in težave voljno pretrpel, in blagor ti bo.
Trpin ves premenjen in prepričan, je sveti Srčnosti odgovoril: Rad sem poslušal tvoje nauke; sem jih bil potreben, za nje ti sem, in bom zelo hvaležen, vsega drugačnega se čutim, in srčno voljo imam vse nadloge, in krivice iz ljubezni do Jezusa voljno pretrpeti, da bom njegovega trpljenja, in kraljestva deležen.«
»Tudi jaz,« pravi Feliks! »sem bil naukov svete Srčnosti potreben, sem jih rad poslušal, in jih v svoje srce vtisnil. Prej sicer sem bil pred križanim Jezusom ves omehčen, vendar svetih naukov ni nikoli preveč.« Potlej sem Angelu rekel: »Ti, in Svetoželja sta mi ukazala v cerkev s. Potrpežljivosti, pa je nisem videl; je morebiti Srčnost, katira je Trpina lepo učila, s. Potrpežljivost? Angel mi je nekoliko ostro odgovoril, rekoč: »O Feliks! si vendar zmeraj majhnega uma. Saj si v cerkvi videl podobo živega Jezusa na križu pribitega, in smrtne bridkosti ljubeznivo trpečega, on je Potrpežljivost. Jezus, iz ljubezni do vsega človeštva križan, je učenik in zgled popolnoma potrpežljivosti, kakršne ni bilo, in je ne bo. Bogaboječa Srčnost, katira je Trpina lepo učila sovražnikom odpuščati, in vse nadloge voljno pretrpeti, je le njegova zvesta služabnica: ona le uči po zgledu križanega Jezusa vse krivice in nadloge voljno trpeti.«
»Ljubi Angel« sem mu rekel, »zaslužim ostro svarjenje, pa potrpi mene nevednega človeka. Ti obljubim nikdar pozabiti, in vselej pomniti, koliko in zakaj je ljubeznivi Jezus trpel in umrl: vse dni svojega življenja se bom po njegovim zgledu ravnal. — Zdaj te prosim mi povedati, kam naj se obrnem?« Svetoželja se je brž oglasila, rekoč: »Meni se dobro in potrebno sdi s. Pokoro obiskati.« Angel pravi: »O Feliks! Svetoželje le po božje misli, le pojdi za njo.«
Feliks obišče s. Pokoro.
Svetoželja je pred menoj hitela, me pričakovala, in vodila po neznani poti do hiše s. Pokore. Pot je res bila neznana, ostra, in mojemu slabimu telesu nepriljudna; vendar, ker sem bil že prej na visoko goro šel, in se trpljenja nekoliko privadil, sem rad hodil za Svetoželjo. Po poti gredoč sem pred in za seboj gledal, pa zelo zelo malo popotnikov je bilo. Nad tem sem se čudil, in Angela vprašal: »Zakaj tako malo ljudi hodi s. Pokoro obiskat? Tukaj jih manj vidim, ko na poti svete gore; kako je to?« Angel meni: »S. Pokora je mehkim dušam preostra, in je ne ljubijo, ker ne vedo, kako velik dar božji je ona. Nekateri so bili že na goro prišli, in nekoliko bogaboječe živeli, pa so odstopili, in v goljufno mesto nazaj šli. Eni so jo že obiskali, in nekaj šli. Eni so jo že obiskali, in nekaj časa živeli po njenih naukih, pa so svojo slabo naturo, in hudiča poslušali, so pešali, opešali, in od dobrega odstopili; morebiti je nikoli več ne bodo našli, in pojdejo v večno pokorjenje, ker niso hoteli malo časa v pokori živeti, Hvali Boga, katiri ti pomaga; vedno ga prosi za stanovitnost, in z njegovo pomočjo si prizadevaj stanoviten ostati. Nikoli ne pozabi besedi, katera sem govoril ženski Nestanovitnosti, katira je pod suhem drevesom ob poti na goro sedela, in se že na široko pot vrniti hotela.«
»O božji Angel! ti me zmeraj lepo učiš; vendar pa mi še to povej: Zakaj me nisi prej opomnil s. Pokore obiskati?« »Tvoje misli,« mi je odgovoril, »so še zadržane, in poti pravičnosti malo veš. Ti si bil pred preslab, in bi ne bil mogel nositi ostrih navkov s. Pokore. Ti si ji že služiti začel, kadar si od goljufnega mesta na to sveto goro šel, pa ti je potrebno bilo bogaboječe služabnike kralja Resnice obiskati, katera si obiskal, da si se od njih naukov in zgledov pripravljen, sveti Pokori resnično podvrgel. Kdor hoče popolnomast prenaglo zadobiti, in se prehitro spreobrnjenega šteti, se zapeljuje, ali od dobrega odstopi, in škoda njegove duše je huje od prve. Hudičevih nastav je silno dosti; ti bodi ponižen in pokoren, da jim odideš, Boljši bi bilo ne dobrega spoznati, ko po spoznanju od dobrega nehvaležno odstopiti.«
Angel je ravno govoriti nehal, in sem hišo s. Pokore ugledal. Nič lepega ni bilo okoli nje, tudi hiša je bila slaba, nepriljudna, in žalostna; vendar sem bil vesel, ker sem mislil: Pokora ne more telesnim očem dopasti: Kaj za to? da se le duša ozdravi in zveliča. Dasilih je moja duša zelo hrepenela pred s. Pokoro iti, sem se vendar njenega vratarja prestrašil. Svetoželja mi je sicer rekla: »Ne boj se ga«; vendar sem se ga zelo bal, ker je bil bistrih oči, in neprijaznega obraza. Angela sem povprašal: »Kako je temu vratarju ime?« On mi je odgovoril: »Sovraštvo.« »Oh!« sem dejal, »kako je mogoče, da je ta hudobnik vratar s. Pokore? Zakaj ga kralj Resnice v svojim kraljestvu trpi?« »Ti si zmeraj prenagel,« mi je Angel odgovoril, »in vse reči na debelo gledaš; poboljšaj se. Ta vratar ni hudobnik, ampak svet mož: on je Sovraštvo, pa sovraži le kar Bog sovraži. On ne sovraži ljudi, ampak le greh, in kar v greh napeljuje; le to sovraži, in pokončati želi. Kakor sebe, tako si druge želi po volji božji imeti, da milost zadobi. S. Pokora, dasilih gospa in gospodinja te hiše, bi ne mogla obstati in živeti brez njegove pomoči. On je, tako rekoč, duh s. Pokore, brez njega bi ne bilo žalosti, ne srčne volje, ne pokorjenja, in nič dobrega.
Da svetega vratarja Sovraštvo bolj spoznaš, vedi, da on smrtno sovraži Svojoljubezen veliko sovražnico božjo, in vsega dobrega. Saj poznaš Svojoljubezen, katira te je priliznjeno, in prekanjeno v mesto Goljufije napravila; kakor je tebe, tako druge zvijačno zapeljuje. Ta dva se zmeraj sovražita, in se ne bosta nikdar sprijaznila, ker sta od nature sovražna. Svojoljubezen zapeljuje božje otroke, jih nagovarja le svojim občutkom streči, in po poželenji živeti: Sovraštvo pa uči se pokoriti, hude želje premagovati, grehe obžalovati, ne več Boga razžaliti, in v vednim pokorjenju živeti. Kako bosta prijatelja?« »O sveti Angel,« sem zavpil, »ponižno te prosim, nikdar me ne zapusti, ker brez tvojih naukov in pomoči bi v nevarna zmote zabredel, morebiti bi ponevedoma prišel v mesto Goljufije, in bi svojo dušo pogubil. Svetoželja me sicer zmeraj v dobro nagovarja, pa malo še poznam pot pravice, in lohka bi si zvolil hudo pod podobo dobrega.«
Svetoželja je pred vratarja, Sovraštvo neprestrašeno stopila, in ga prosila me pred s. Pokoro spustiti. On ji je prijazno odgovoril: »Naj le gre pred njo, in naj jo posluša. Oh, hvala bodi usmiljenemu Bogu, da še kdo nje išče! to me zelo veseli.« — Jaz sem ga v obraz pogledal, in sem videl, da od notranjega velikega veselja milo joka, in sem dejal: »Glejte, kako usmiljen je ta bister mož!« Grem v dvorišče s. Pokore; na sredi dvorišča je bil velik križ, in na njem podoba Jezusova. Pred križem nekaj časa molim, in Jezusa ponižno prosim za duha pokore. Vstanem, in gledam okoli sebe človeka videti, in ga po s. Pokori povprašati: neka ponižna služabnica je mimo šla, in sem je ogovorl, rekoč: »Kje je s. Pokora?« Ona mi je odgovorila: »S. Pokora bo zdaj zdaj svoje služabnike in služabnice prišla učit, kakor ji je vsak dan navadno; torej ne moreš zdaj z njo govoriti: počakaj, ali drugi dan pridi.« Jo še vprašam: »Kje bo s. Pokora učila?« »Tukaj,« mi pravi, »na tem dvorišču pri podobi križanega Jezusa. Kadar je služabniza odšla, mi je Svetoželja rekla: »Ljubi moj! tukaj počakajmo; boljši priložnosti ne more biti poslušati, kar potrebuješ: Če boš potlej hotel z njo govoriti, te bo rada poslušala in učila.« Angel mi je tudi rekel: »Le tukaj počakaj.« Sem obema odgovoril: »iz srca rad.«
Malo postojim, in želje obudijem s. Pokoro poslušati, kar ura bije, čuvaj posvoni, in s. Pokora v črnim oblačilu pred vsemi gre; moški in ženske za njo, pa posebej, vsi ponižno oblečeni, in z očmi v tla; vsi so se pred s. Križem ustavili, in kleče molili. S. Pokora je pred križem pokleknila, in molila; potlej je zapela pesem od s. Duha, in drugo od trpljenja Jezusovega. Vsi so peli in jokali; njih milo petje, resnične solze, in ponižno zadržanje me je z žalostjo, in gorečnostjo napolnilo.
S. Pokora je potlej vstala, in pred križanim Jezusa svoje ljube otroke tako učila. »Moji preljubi, in prisrčni otroci! hvalite, in zahvalite Boga, katiri vas je zavoljo zasluženja Jezusove smrti iz široke poti večnega pogubljenja ljubeznivo pripeljal na to sveto goro, v to sveto mesto kralja Resnice. Hvalite njegovo neskončno milost, te velike dobrote nikoli ne pozabite, in njemu v dar se radovoljno dajte. Naj bo vaše spreobrnjenje resnično, vaše poboljšanje popolnoma, vaša žalost velika, vaša stanovitnost nepremaknjena, in vaše pokorjenje po hudobiji grehov. Če to delate, Angeli se bodo veselili, Bog bo nad vami veliko dopadajenja imel, in vekomaj boste srečni. Ne bojte se pokore, temveč želite jo, ker prava pokora je posebni dar božji, je zdravilo vaših duš, je rešenje od hudičeve sužnosti, in ključ nebeškega kraljestva.
Da svoje grehe, in njih hudobijo čedalje bolj spoznate, jih sovražite, obžalujete, in opustite, prosite iz srca za gnado s. Duha, premišljevajte neizrečeno svetost božjo, ljubezen in bolečine Jezusove, smrt, sodbo, večnost, in karkoli vaše srce omehča. Svoje grehe spoznati, je potrebno, pa težko: težko je spoznati hudobijo grehov, zlasti tistih, do katirih ste prej močnejši dopadajenje imeli. Vedeti, ali spoznati svoje grehe, ni eno; tudi trdovratni grešniki nekoliko svojih grehov vedo, pa le spokorni grešniki s pomočjo gnade s. Duha spoznajo hudobijo, in težo svojih grehov; kdor iz srca sovraži, in opusti grehe, ta jih spozna. Skrbite čedalje več gnade od usmiljenega Boga dobivati, ker ona sama razsvetli slepoto vašega srca, in le z nje pomočjo zamorete zravnati vse zvijače svojih grešnih misel. Le vnanjo svojih grehov vedeti, je malo, skrbite njih notrajno hudobo spoznati, in svoje srce očistiti, da boste čisti, ne le svojim očem, ampak tudi božjim.
Zelo skrbno premišljevajte, kaj vam je v greh priložnost dalo, da se tega zelo varujete; tudi dobro premislite, kaj hudega je iz vaših grehov prišlo, da popravite. Brez pravega spoznanja, ni dobrega poboljšanja; kako se boste poboljšali, če ne veste kaj poboljšati? Ne morete vedeti kaj poboljšati, če se ne spoznate. Brez pravega spoznanja, ni resnične grevinge; kako zamorete sovražiti in obžalovati hudobijo svojih grehov, če vam je njih hudobija skrita? Brez pravega spoznanja, se ne morete pred Jezusovim namestnikom prav spovedati; boste zvijačno in nepopolnoma pred njim govorili, in boste zoper svojo dušo legali, da sami ne boste vedeli. Brez žalostnega spoznanja, ostanete nevedni, mrzli, nepoboljšani, hinavci, krivični, in pogubljenja vredni.
Vedno in goreče prosite za gnado s. Duha, da od nje razsvetljeni, svoje grehe spoznate; in od nje omečeni, jih sovražite, in opustite. Brez spoznanja ostudne hudobe greha, ga ne morete po volji božji sovražiti in opustiti, kakor je bilo rečeno. Bodite polni silne notranje bolečine, ker z grehi ste nar svetejšega Boga razžalili, in zaničevali. Strah večnega pogubljenja je sicer dober, pa sam ne opraviči; ljubezen, in pa ljubezen do ljubeznivega Boga spreobrne srce, da pravo žalost, in zadobi odpuščanje grehov. Le ljubezen do Boga prežene ljubezen do greha; le ljubezen da vredni sad pokore, in zveliča. Usmiljeni Jezus je iz ljubezni do vseh svojo presveto kri prelil; to ni vas od velike hudobe greha prepriča, in naj vas sladko primora svoje grehe milo obžalovati. Pečenje zavol grehov naj bo zmeraj v vaših srcih, to vam bo dalo veliko upanje, in nebeško kraljestvo. Nar višji veselje zgrevane duše je milo žalovati.
Iz pravega spoznanja svojih grehov se iz-haja velika žalost, in resnično poboljšanje. Če hudobno greha prav spoznate, ste primorani ga sovražiti; če ga iz spoznanja njegove ostudnosti resnično sovražite, imate tudi močno voljo ga opustiti. Vidite, koliko je potrebno za gnado pravega spoznanja Boga prositi? Kar vam je pomagalo svoje grehe spoznati, sovražiti, in opustiti, delajte v prihodno, da ostanete stanovitni, in nikoli ne opešate, da večno plačilo prejmete.
Ljubi moji! koreninjeni bodite v ljubezni do ljubeznivega Boga, in boste ko skala v sredi srditih valov, stanovitni: naj vas hudič, svet, meso, ali kar si bodi skuša; naj se vsa peklenska moč, ali vsa zapeljivost sveta zoper vas vzdiguje, ne boste premagani, Le bodite trdni v veri, v upanju, v ljubezni, v ponižnosti, v vojskovanju, in Bog vas ne bo nikdar zapustil. V skušnjavah imajte pred svojimi vrnimi očmi svetost, pravico in milost božjo: tudi ljubezen, in krvave rane križanega Jezusa, in neskončno večnost; upajte v božjo pomoč, pa ponižni ostanite, in vam bo vekomaj dobro. Če boste z živo vero in gorečno ljubeznijo do Boga zapeljive skušnjave premagovati, vam bo ta vaša zvestoba obilnejši gnado sprosila, in boste, ne le lohka, ampak tudi veselo služiti Bogu. Če to delate, vam bo pot v nebesa gladka, dasilih v začetku ostra. Blagor vam, ako ste božjim naukom pokorni, ker boste v nebesih večno plačilo svoje kratke pokore uživali.«
S. Pokora je še to prstavila: »Jutri vam bom govorila, in spričevala, koliko Bog sovraži greh, da boste v današnih naukih bolj utrjeni. Prejete potrebne nauke skrbno in vedno premišljevajte, in goreče prosite za gnado jih spolnjevati. Kaj se vam sdi, je vaša resnična volja zvesto delati, kar sem vam pravila?« Vsi so pokleknili, v Jezusa zdihovali, in ponižno, pa srčno odgovorili: »Z gnado božjo upamo, in stanovitno obljubimo.« Nekaj časa so kleče molili, prosili za moč jih spolnjevati, in nazaj šli vsak v svoje mesto.
Nauki s. Pokore so bili moji duši zelo všeč, ker sem vedel, da s. Duh iz nje govori, in da sem jih potreben. Dasilih sem bil nasičen, vendar sem želel z njo govoriti, in sem v nje prebivališče za njo šel. Svetoželja jo je prosila me poslušati, in učiti, pa ona ji je odgovorila: »Zdaj imam dosti posebnih opravkov; naj ohrani in dela, kar je zdaj poslušal, in ob drugi priložnosti bo uslišan. »Nadležna Svetoželja jo je prosila, saj mi pripustiti njene imenitnejši služabnike obiskati. Ona je odgovorila; »To mu je dopuščeno.«
V družbi Angela, in Svetoželje sem hodil po hiši s. Pokore; vse je bilo tiho in mirno: vsak je potrpežljivo delal, ali bral, ali premišljeval, ali molil; vsi so bili žalostni, pa tudi veseli, kar se je meni zelo čudno zdelo. Po hiši okoli hodijo, sem kuharja pri ognju videl, in ga povprašal: »Kaj dobrega bo danes ti dobri družini?« On me je bistro pogledal, in mi ostro odgovoril: »V hiši s. Pokore se ne spodobi tega govoriti; vendar ti povem: Danes bo za kosilo malo sočivja, malo kruha, in vode. Zdravim bo kaj boljšega, bolnim pa slabo in majhno.« Kadar sem to zaslišal, sem se začudil, pa nisem se predrznil odgovoriti, in sem šel.
Potlej sem Angela vprašal, kdo je neprijazni kuhar s. Pokore? On mi je odgovoril: »Post. Ne čudi se, da je Post kuhar s. Pokore, ker v požrešnosti ni duha pokore. Ta sveti kuhar malo dobrega telesu vošči, da bi duši pokorno bilo.« »To je prav,« sem dejal, »pa saj gospodinji s. Pokori kaj boljšega daje?« »Ne,« mi je odgovoril, »ampak slabši, da se drugi od nje nauče v pokorjenju živeti. Nihče ne more pokorjenja s pridom oznanjevati, če sam v pokorjenju ne živi, za to je s. Janez, oznanjevalic pokore, v pokori, dasilih nedolžen, živel.«
»Zakaj,« sem Angela vprašal, »je kuhar Post rekel: 'Zdravim bo kaj boljšega, pa bolnim slabo, in malo.' To govorjenje je narobe, ga ne umem,« Angel me je učil, rekoč: »Sdravi so ti, katiri so prej nedolžno živeli, in tudi zdaj imajo zdravo dušo v pokornim telesu, in so se le iz ponižnosti sveti Pokori podvrgli. Tem kaj boljšega daje, vendar ne oblino, ker je obilnost škodljiva. Bolni so ti, katiri so smrtno grešili, in so tudi nadleževani od skušnjav; tem daje malo in slabo, da se zavoljo poprejšnjih grehov pokore, in so pred prihodnimi obvarovani. Tudi med timi je razloček po štivilu, in velikosti grehov; zdajšnih skušnjav in telesne moči. Če se pa nekateri iz neprimerne ostrosti hočejo čez svojo moč postiti, jim brani, in jih uči svoje telo pokoriti modro, ne pa neusmiljeno. Če je nekateri iz njih od telesne bolezni oslabil, ima vso ljubeznivo strežbo, dušno, in telesno.«
»Tvoji nauki,« sem Angelu odgovoril, »me uče kako živeti, in tudi mi je pričujejo, da Post, kuhar s. Pokore je prebrisan človek.« »Ne le prebrisan, ampak tudi moder je,« mi je Angel dejal. »Pravično je to, da kdor je zavoljo svojega telesa grešil, svoje telo pokori. Post je svet, in dopadljiv služabnik s. Pokore: ona ga ljubi, ker ji pomaga vse podložne pod potrebno pokorščino držati.«
Sem Angela vprašal: »Ima s. Pokore še kakega drugega modrega pomagovalca?« »Jih več ima,« mi je odgovoril: »med timi je sloveč eden, kateremu je Pokorjenje ime.« »Kako je to,« sem Angelu rekel, »ni Pokora, Post, Pokorjenje eno?« »To troje ni eno,« mi je odgovoril. »S. Pokora sicer ima skrb za vse, pa ona nar bolj skrbi slehernega človeka slabosti spoznati, in ozdraviti, kakor ti zadosti pričujejo njeni sveti nauki, katera si poslušal. Ona ukazuje svojemu služabniku Postu telo pokoriti, po slehernega človeka zasluženju in moči. Sam Post vsega ne opravi; za to ima v svoji službi tudi Pokorjenje: ta skrbi dušo in telo ozdraviti. Služabnik Pokorjenje je imenitnejši od služabnika Posta. Post le po črki dela, kar s. Pokora zapoveduje: Pokorjenje dela po njenim duhu. Nekateri so služabniku Postu pokorni, pa s. Pokorjenju se neradi podvržejo; za to je njih post malo vreden, ker v drugih rečeh svoje volje ne premagujejo. Nekateri se ne morejo zelo postiti zavoljo slabosti svojega telesa, pa se skrbe zvesto pokoriti s premagovanjem nepotrebnega in škodljivega; ti so bolj od onih sveti Pokori ušeč, dasilih se ne morejo postiti.«
»O sveti Angel!« sem zavpil, »tvoji nauki so meni zelo prijetni in želim s. Pokorjenje obiskati.« Svetoželja je hitela po vsi hiši ga iskati, ga je našla nekatere novince učiti, ko jih je učil, kako v hiši s. Pokore živeti. Ponižno ga je prosila tudi mene učiti, in je bila uslišana. S. Pokorjenje je to sveto delo odložil, mene poklical, in vprašal: »Kaj dobrega od mene želiš?« Sem mu odgovoril: »Želim od tebe zvedeti, kako služabnike svete Pokore pokoriš!« On meni: »Zakaj to zvedeti želiš? Če si tega željen iz prazne radovednosti, mar kaj drugega boljšega delam.« Svetoželja mu je odgovorila: »On je tvojih naukov željen, da bi po njih živel, in sveti Pokori služil.« Kadar je s. Pokorjenje te besede zaslišal, me je prijazno pogledal, in mi rekel: »Ker zavoljo zveličanja svoje duše naukov želiš, te bom ob kratkim učil.
Jaz sem služabnik s. Pokore, in po oblasti od nje meni dani, zapovedujem se vsega varovati, kar v greh napeljuje: skrbim vsagega pokoriti tako, da svoji grešni ljubezni nasproti dela, in jo premaguje. V premagovanju svoje hude volje je vsa pokora, in vsa svetost zapopadena. Kar telo pokori, more biti modro, kakor je s. Pokora po meni služabniku Postu zapovedala, po moči telesa, in po velikosti grehov; kar dušo pokori more biti ostro, da se njene slabosti ozravijo; v tem na pregledam nobenemu. Človeka prevzetnega obsodim se poniževati; če je bil lakomnik, more po premoženju ubogim deliti; kdor je bil predrznih oči, je nekaj časa v temno ječo obsojen: radovednega nepotrebnih, ali slabih reči obsodim v samoto; lenega obkladom z vednim delam; delati sicer morejo vsi, ker s. Pokora silno sovraži lenobo, pa leni so težjega trpljenja vredni; nečistiniki, in pijanci se morejo obilnejši postiti, in tudi drugače pokoriti svoje telo; mlačni morejo premišljevati, kar jih onima: tako te, drugače druge pokorim, kakor jih previdim potrebne.
Jaz sem se zavzel nad veliko modrostjo s. Pokorjenja, in sem spoznal, da je velik služabnik s. Pokore, ker vse po volji božji dela. Tudi sem mislil, kakor on po volji božji grešnike pokori, tako morem jaz tebe, da milosti zadobim.« Potlej sem ga vprašal: »Prosim mi povedati, kdo ima skrb za očitno in notranjo božjo službo?« »S. Pokora,« mi je odgovoril, »skrbi za vse to.« Ona ima v ti hiši duhovne, katiri po božjim duhu njenim služabnikom v vseh dušnih potrebah strežejo. Ona tudi ima posebno prijateljico sveto Molitev, katira tukaj blizu stanuje, in nas vsak dan večkrat obišče. Lahko veš, da v hiši s. Pokore ne moremo brez božje službe, brez molitve, in premišljevanja obstati; vsi bi opešali, in na široko pot nazaj šli. S. Molitev je posebna božja, in naša prijateljca; ona nam gnado sprosi, katira je življenje našega duhovnega življenja: ona je moč duše, in brez nje nar močnejši človek opeša.« »O sveto Pokorjenje!« sem mu rekel, ti si zvest služabnik božji, in s. Pokore; blagor tem, katiri te poslušajo, in ti so pokorni! Kar ti učiš, in zapoveduješ, je zelo potrebno, ni druge poti, zlasti grešnikom, v nebesa. Te lepo zahvalim za vse svete nauke, vedno bom prosil Boga mi pomagati, in bom zmeraj skrbel bolj po njih živeti.
Nikoli bi se ne bil prenaveličal ga poslušati; komaj sem se od njega odtrgal, vendar sem mogel, ker se mu je mudilo novince učiti. Kadar sem bil šel iz hiše s. Pokore, mi je na misel prišlo, in sem Angela vprašal, rekoč: »Prosim te mi povedati, kako v hiši s. Pokore zamorejo vsehmalo žalostni, in veseli biti?« »To je lohka,« mi je odgovoril. »Tega vsak ne ve, in ne verjame, pa ve in skusi le ta, kateremu je od Boga dano. Posvetni sprideni otroci menijo v smrtnih težavah biti, ako v pokori žive, ker so od greha zapeljivosti omamljeni, pa resnični služabniki s. Pokore so polni sladkega vesela, ako lih so v solzah. Ti imajo v srcu sladko pečenje zavoljo grehov, s katirimi so Boga razžalili; spomin grehov jih peče, solze jih hlade. Če obilnejši jokajo, večji upanje imajo usmiljenega odpuščanja. Resnično spreobrnjeni grešniki so zelo žalostni; ta žalost jim odpuščanje grehov obeta: če bolj žalujejo, bolj upajo; če bolj upajo, bolj žalujejo, ker so razžalili Boga, katiri je voljan jim odpustiti, ako se spokore. Mile solze so jim slajši od vsega občutnega telesnega veselja, ker trdno upajo s čeznaturno žalostjo milost zadobiti, kakor je ljubeznivi Jezus govoril: Blagor žalostnim, oni bodo obveseljeni.«
Angela sem lepo zahvalil za te svete nauke, katirih ne bom nikdar pozabil. Potlej ga je Svetoželja vprašala: »Kam zdaj pojdemo?« Angel je odgovoril: »Tukaj blizu je prebivališče s. Molitve; ta velika božja prijateljica bo Feliksa obilno učila; tja pojdimo.« Jaz sem obema odgovoril: »Moja duša je vsega dobrega lačna; le hitimo v hišo s. Molitve. Vsi bogaboječe jo ljubijo, tudi jaz jo morem dobro spoznati.«
Feliks obišče s. Molitev.
Vsi trije smo šli iz dvorišča s. Pokore skozi skrivne vrata v lep samoten vrt; ta je bil poln lepih košatih dreves, pod katirimi je bila hladna in priljudna senca; med timi je bila samotna hiša s. Molitve. Nje hiša je bila med drevjam skoraj skrita, vse je bilo tiho, le ptice so lepo pele: ondi je zelo priložno bilo v tihoti Boga moliti, ali premišljevati. Vrt s. Molitve je bil zelo podoben onemu s. Samote, pri katiri sem v začetku bil, kadar sem iz goljufnega mesta na goro prišel. Angel mi je rekel: »Prav veš,« ta vrt je onemu podoben, »pa tudi s. Molitev je s. Samoti podobna, in ste veliki prijateljici. Te dve bogaboječe duši ste enake nature in srca, obedve ste radi v samoti, in velikokrat se pogovarjate. Ni mogoče drugače: kdor samoto ljubi, lahko moli; kdor samote ne ljubi, ne more prav moliti, ker je njegova duša polna zmot: kdor rad moli, je tudi rad odločen od nepotrebnega šuma sveta, in v tihoti Bogu služi. Ne pozabi nikoli, da s. Molitev in s. Samota ste prisrčni prijateljci.«
Gremo pred hišo s. Molitve, pa duri so bile trdno zaklenjene. Nepokojna Svetoželja je brž pozvonila, pa nobenega odgovora ni bilo. Dolgo čakamo pred vratami, pa ni bilo živega človeka čutiti. Svetoželja je zopet pozvonila, pa zastonj, ni bilo glasu. Zelo žalosten sem bil, in že mislil se vrniti, pa Angel mi je le branil, rekoč: »Počakaj, vem, s. Molitev je doma, pa se z bogom pogovarja, in za to ne sliši. Vratarica je tudi pri njej v božji hvali, in ji za drugo ni mar.« Svetoželja je skakala okoli hiše, in gledala koga videti; ker nobenega ni bilo, je v tretjo trdo perzvonila. Vratarica v Boga zamaknjena je komaj zaslišala, tiho odprla, in tiho povprašala: »Kaj hočete?« Jaz sem ji glasno odgovoril; ker sem menil, da je gluha: »Želim s tvojo gospo s. Molitevjo govoriti«: Ona me je brž posvarila; »Zakaj glasno govoriš? zakaj si moji gospe nadležen? Saj nisem gluha. Prej te nisem slišala, ker sem z bogom opraviti imela, zdaj pa le tiho odgovori. Moja gospa Molitev je doma, grem jo povprašat, če ji je priložno s teboj govoriti, in brž pridem nazaj ti povedati.«
Mene je bilo sram, ki sem bil zavoljo majhnega pogreška od vratarice ostro svarjen, in sam pri sebi sem dejal: Prazna glava naj ne gre v to hišo; tukaj so natanko presijani ljudje: Če je vratarica taka, kakšna bo pa njena gospa? Sem Angela vprašal: »Kako je ti vratarici ime?« On mi je odgovoril: »Molčečnost. Ona sicer govori, pa iz potrebe; to pa malo in tiho. Ne le ona, tudi vsa družina s. Molitve je taka. S. gospa Molitev teh noče pod svojo oblastjo, katiri preglasno govore, ali od vsega nepremišljeno žlobudrajo, ali se neumno smejejo, ali vpijejo ko pijani norci: kako pri takih moliti? Tukaj v ti sveti hiši je ves drug duh, kakor si že nad to sveto vratarico videl. Če je vratarica tako skrbna, koliko je pa njena gospa s. Molitev, ali s. Molitve oče Premišljevanje?«
Vratarica Molčečnost je prišla povedat: »Počakajte; kadar bo moja gospa svojo službo z bogom opravila, vas bo pred se poklicala. Ona bo še dolgo molila: v tem času vam je dopuščeno to hišo ogledovati, pa tiho bodite, tiho govorite, in nobenega ne motite.« Sem bogal, kakor mi je ukazala, sem po hiši tiho in boječe, hodil: ondi sem več ljudi videl, pa vsi so bili tihi, ko bi prazna hiša bila: so brali, ali premišljevali, ali molili. Vse kota tiste svete hiše sem preiskal, vse bogaboječe hlapce s. Molitve sem videl, pa nobeden me ni videl, in se ni ozrl, ker vsak je bil v Boga zamaknjen.
Vratarica mi je tiho prišla na uho povedat: »S. Molitev je lih zdaj po tebi vprašala.« Kadar sem to zaslišal, sem z vsem spoštovanjem v nje prebivališče šel: sem skrivaj okoli sebe gledal, pa nisem drugega videl, ko podobo križanega Jezusa, podobe puščavnikov v molitvi, in nekatere bukve. Ona me je prijazno ogovorila: »Kaj želiš od mene?« Sem ji tiho odgovoril; »Sem lačen svetih naukov, kako bi Boga dopadljivo molil, in sebi potrebne gnade sprosil.« Ona mi je odgovorila: »Če si svetih navkov željen, se prav moliti učiti, me veseli, in te bom rada učila.
Ti si se še otrok molitve katoliške cerkve naučil, pa morebiti nisi vedel, ali ne veš, kaj je prav moliti. Če besede izrekaš, pa ne veš kaj govoriš; če si prostovoljno zmoten; če tvoje srce ni pravičnosti željno; če ljubezen do greha tvoje srce gospoduje, ali te kaka druga zmota od Boga odvrne, kako zamoreš prav moliti? Če Boga iščeš, prav moliš; če njega ne iščeš, je tvoja molitev prazna. Jezik sicer govori svete besede, pa le duša moli; če tvoja duša ne ve, kaj jezik govori, če so tvoje misli drugačne ko tvoje besede, če iz srca ne želiš, kar z besedo prosiš, je tvoja molitev prazna, in tega imena nevredna.
Molitev je potrebna, pa dobra, ne slaba molitev je potrebna. Če nočeš moliti, ali ne moliš, kakor ti Bog zapove, ne moreš zveličan biti. Ti si božja stvar, moli tedaj in povišuj svojega usmiljenega Stvarnika. Ti si po božji podobi ustvarjen, pa spriden od greha, in vsega dobrega potreben; prosi, in moli za gnado, in si prizadevaj s svetem življenjam svojemu Stvarniku podoben postati. Ti si božje pomoči potreben, pa tudi tvoji bratje in sestre so potrebni; moli zase, in za druge. Bog ti zapove zase, in za druge moliti, pa slaba molitev ne pomaga, ne tebi ne drugim.
Molitev je močna, ako je prav opravljena. Dobra molitev oblake predre, do Najvišjega gre, in nazaj pride polna nebeških darov. Ona je zelo močna; tudi Vsemogočnemu prijetno silo dela, ker jo je on zapovedal, in iz usmiljenja obljubil jo usliševati: pa ne pozabi, da le dobra molitev ima veliko moč.
Da Boga dopadljivo moliš, pripravljaj se k molitvi. S. molitevjo stopiš pred vsemogočnega Boga, ti pa si revna in grešna stvar, ne predrzni se nepremišljeno, ali nepripravljeno ga moliti. Ne bodi enak človeku, katiri s slabo molitevjo Boga skuša, in zaničuje. Pogostim premišluj večne resnice, in svoje potrebe, da se srce vnema: pred molitevjo obudi živo vero božje pričnosti; ponižuj se pred Bogom: le tako moli upno, in boš dosegel, kar prosiš.
Pred molitevjo odpravi vse zmote, vse nepotrebne skrbi, ali ničemurnosti v srcu šume? Če me ne ubogaš, ne boš vedel, kaj moliš, ali ne boš iz srca želel zadobiti, kar prosiš, in ne boš uslišan. Morebiti porečeš: Sem žalosten vseh zmot, katera mi med molitevjo napadajo. Naj bo res, kakor praviš, vendar, morda si jih sam kriv. Kako? ker je tvoja duša nepripravljena, in mlačna. Lahko si zmoten, in razmišlen v svojih molitvah, če si pravičnosti premalo lačen, če premalo spoznaš potrebo gnade božje, če preveč skrbiš za posvetno, premalo za svoje zveličanje.
Če hočeš Boga dopadljivo moliti, bodi ponižen. Veš, da prevzetni berač, ali revni bahač je vsem ostuden; ostudnejši bi ti Bogu bil, ako bi se pred njim ne poniževal, ali ponižno ne molil. Glej, in premisli Jezusa na vrtu Getsemani v molitvi vsega ponižnega pred svojim nebeškem Očetom! Uči se od njega ponižno moliti, in boš vselej ponižno molil, ako Jezusa v ponižnosti posnemaš: lahko boš zmeraj ponižen, če svoje grehe, svoje slabosti, svojo nepremižnost spoznaš. Le vnanja ponižnost ni zadosti, hinavci tako delajo: bodi resnično ponižen, in le tako bo tvoja molitev ponižna. Moli z glasom ponižnega srca; le ponižno srce Bog uslišuje. Prosi Boga, ko človek v globočino pahnjen, katiri je pomoči potreben; ve, da je pomoči potreben; ker si sam pomagati ne zamore. Ti si poln slabost, skušnjav in grehov; tvoja duša je v veliki nevarnosti; že nad peklom visiš, in boš v njega padel, ako te Bog ne reši: kako ne boš ponižno molil?
Upno moli. Če bolj uživo svoje velike slabosti čutiš, bolj upno moli; ker ponižno spoznanje svoje nevrednosti in nevarnosti, in trdno upanje v božjo milost, te priganja moliti, in tvoja molitev bo uslišana. Če nisi brž uslišan, ne odstopi od molitve, stanovitno prosi, in stanovitna molitev po Jezusovim duhu opravljena ti bo obilno pomoči sprosila. Resnična in stanovitna molitev po božji volji opravljena, ne bo od Boga zaničevana, ker se izhaja iz žive vere, in iz resničnih želja do pravičnosti.
Ti si nevreden uslišan biti: torej prosi po Jezusu Kristusu; daruj nebeškemu Očetu Jezusovo trpljenje, in zasluženje: Če ponižno in upno prosiš v imenu, in po volji Jezusa Kristusa, boš uslišan, ker nebeški Oče ima nad njim veliko dopadajenje. Po Jezusu Kristusu moliš, če njegovi duh v tebi prebiva; če želiš zadobiti, kar mu dopade, ali odpraviti, kar ga žali. Ni zadosti le njega imenovati v svojih molitvah, ali jih skleniti v njegovomu s. Imenu, ampak moreš misliti, želiti, in prositi po njegovi sveti volji, in le tako boš uslišan.
Posebno ti priporočim večne resnice skrbno premišljevati tudi svoje dolžnosti, slabosti, skušnjave, in nevarnosti. To premišljevanje bo tvojo dušo s strahom napolnjevalo, ker boš svojo veliko nevarnost spoznal, goreče prosil, in boš uslišan. Le verjami, da ne boš prav molil, ako ne premišluješ. Brez premišljevanja ostane tvoja duša mlačna, neskrbna, lena, omamljena, in ne bo prav molila. Ker je to zelo potrebno, ti zapovem mojega duhovnega očeta Premišljevanje obiskati, katiri je mene, in vse božje služabnike moliti učil. — Zdaj pojdi v miru, in Boga zahvali za nauke, katera si slišal.«
Sem brž pokleknil, Boga zahvalil za vse prejete nauke; tudi s. Molitvi sem se zahvalil, njej se priporočil, in šel. Svetoželja, katira je zmeraj pri meni bila, in od s. Molitve slišala mi zapovedati Premišljevanje obiskati, mi je rekla: »Le pojdimo do njega. Gremo, pa ne moremo njegovega hrama najditi.« Svetoželja, od Angela poslana, je šla vratarico Molčečnost prositi ga pokazati. Vratarica je brž prišla; smo šli za njo po temnih ovinkih, in komaj ga našli. Dasilih smo ga našli, nismo mogli z njim govoriti, ker je bil ves v Boga zamaknjen. Angel mi je rekel: »Le pustimo tega svetega moža v miru uživati svojega ljubeznivega Boga. O Feliks! glej ga, kako zvesto premišljuje; uči se od njega, in ti ravno tako delaj.« Zelo žalosten sem bil, da nisem mogel s svetem Premišljevanjem govoriti, pa Angel mi je rekel: »Ne pozabi naukov s. Molitve, in ti bo zadosti. Kar s. Premišljevanje vse, razodeva svoji duhovni hčeri sveti Molitvi, in jih nič ne prikriva; torej ne pozabi njenih svetih navkov.«
To mi je Angel govoril, vendar sem žalosten bil. Kadar sem iz nje hiše na vrt prišel, sem Angelu dejal: »Videl sem s. Molitev v zelenim in črnim oblačilu, kaj neki to pomeni?« Angel me je učil, rekoč: »Zeleno oblačilo s. Molitve pomeni upanje, ker ona vselej moli iz upanja v Boga; črno oblačilo pomeni smrt, ker je svetu odmrla; res je svetu odmrla, le želi razvesana biti, in Boga zadobiti. Tudi ti moreš upno moliti, in vidnim rečem odmreti, le tako boš Boga s svojo molitevjo iskal.«
»Še eno, ljubi Angel! te prosim mi povedati: Kako je s. Premišljevanje oče s. Molitve?« »S. Premišljevanje je duhovni oče s. Molitve, kakor ti bom zdaj povedal. On premišljuje božjo svetost, modrost, pravico, milost; tudi ljubezen in trpljenje Jezusovo, svoje dolžnosti, slabosti, skušnjave, nevarnosti, sodbo božjo, in večnost; v tem premišljevanju se njegovi duh vnema, katiri spočne in rodi gorečo molitev. Skrbno ohrani ta nauk, katerega si prej od s. Molitve slišal, in ga nikoli ne pozabi. Če premišljuješ, si s. svetem strahom napolnjen, te zelo skrbi, in goreče prosiš potrebne gnade od Boga dobiti; če ne premišljuješ, za svoje zveličanje ne skrbiš, ostaneš mrzlega srca, ne moliš, ali prav ne moliš; torej svetega Premišljevanja nikoli ne pozabi.«
»Ljubi Angel! se bojim tebi nadležen biti, pa mi nekaj na misel prišlo, in te lepo prosim, povej mi: Premišljevanja duhovni oče s. Molitve, katerega smo zdaj videli, je morebiti brat onega, ali lih tisti, katerega smo našli v hiši s. Samote? Imena sta enaka, kako je to?« Angel mi je tako odgovoril: »Nista dva, ampak le eden. S. Premišljevanje je včasih v hiši s. Molitve, včasih v hiši s. Samote, ker ga obedve ljubite, ste ga potrebne, in mu pokorne. On ne more pri obeh ob enim biti, ima pa namesto sebe svojo mlajši hčer Ustno molitev: ta bere, ali moli z jezikom, pa tudi se od onih uči od sveta odločena biti, prav moliti, sveto živeti, in Boga dopasti.«
Svetoželja mi je rekla: »Sem slišala, da tukaj blizu je sveta devica, velika božja prijateljica; če je Angelu všeč, pojdimo do nje.« Angelu je bilo to všeč, ker device in angeli so prisrčni prijatelji; vsi trije smo šli tja.
Feliks obišče s. Čistost.
Angel mi je gredoč rekel, da se čista devica, od katera je Svetoželja veliko dobrega zvedela, s. Čistost imenuje; tudi, da je resnično, kar od nje dobrega govore. Te besede so vžgale moje srce, sem silno želel jo videti, poznati, in svete nauke iz nje ust slišati. Angel, in Svetoželja sta pred menoj hodila, in pot kazala. Angel mi je rekel: »Rad te peljam do svoje ljube prijateljice in tovarišice. S. Čistost, dasilih še na svetu, in s slabim mesom obdana, je angelom podobna, in je velika prijateljica nebeškega kralja. Jaz te peljam do nje, slaba človekova natora bi te ne mogla; spriden človek je ne pozna, ne ve poti do nje, nje vrednost zaničuje; to spoznanje je le iz nebes. Spačena natora meni, da razudano poželenje je posebni dar, pa razodeta beseda božja drugače uči.«
Veliko več mi je Angel govoril, in jaz sem ga rad poslušal; potlej mi je pokazal goro, in rekel: »Na tisti gori je hiša s. Čistosti, tvoje noge se bodo utrudile, pa le stanoviten bodi, s stanovitno voljo se vse premaga.« Za Angelom sem rad hodil, Svetoželja mi je pomagala, vendar sem veliko trpel. Gora je bila visoka, pot skoraj zaraščena in neznana, polna kamenja in trnja. »O sveta Čistost!« sem zdihoval, in dejal, »zakaj na ti neznani gori daleč od ljudi prebivaš? Zakaj pot do tebe ni gladka in ravna?« Dasilih rad, vendar težko sem hodil. Kadar sem pa bil komaj prišel na goro, je moje srce od veselja poskakovalo; sem menil v paradižu prvih staršev biti, ker vse je bilo prijetno, priljudno in veselo. Vrh gore je bila zelena dolina, lepe drevesa so cvetle, beli limbarji so rasli, in mnoge belo cvetje. Hladni veter je pihal, ptice so lepo pele. Ves sem bil razveseljen, sem Boga hvalil, katiri mi je stanovitnost dal; za svet mi ni bilo več mar, tudi moje telo je skoraj duh postalo, srce je hotelo v nebesa zleteti.
Dasiravno od tega neizrečenega notranjega veselja nisem več trudnosti čutil, sem vendar Angela prosil: Pusti me tukaj pod tem košatim drevesom nekaj časa sedeti, in te nebeške dobrote uživeti, in med tem mi povej: »Zakaj je pot do te svete device ostra, zaraščena in strma; tukaj pa silno lepo, in veselo?« Svetoželja je pri meni stala, in Angela prosila me učiti. Angel mi je tako odgovoril: »Da s. Čistost na ti gori proč od ljudi prebiva, pomeni da čistost se nar lažje ohrani v samoti, kjer je manj zmot, zadreg in pohujšanja. Tudi sicer v družbi, med svetom in pohujšanjem se zamore čistost ohraniti, pa težja. Pot do s. Čistosti je ostra, zaraščena, in strma, ker čistost je slabi natori težka, in malo ljudi jo najde. Kdo jo ljubi, ali je išče? S. Čistost je od hudobnih zaničevana, in malo razsvetljenih je išče, za to je pot zaraščena in neznana. Tukaj je silno lepo, in to pomeni da so bogaboječe duše na visoki gori s. Čistosti neizrečeno vesele, ker so blizu Boga.
Blagor človeku v Čistost zaljubljenemu! On svoje misli lahko do Boga povzdiguje; on prečistega Boga s čisto dušo dopadljivo moli; on je nas angelov tovariš v božji hvali; on upa in bo dosegel večno plačilo, katero je Bog čistim dušam obljubil. Kdor pa nesramno živi, meni, da po rožicah hodi, in pride med trnje vsega hudega. Nečistnik je grd božjim očem in svojim, za to skriva svoje ostudnosti, da razodete niso. Nečistost ga Bogu sovražnega dela, veliko nadlog mu nakopava, in preklet spomin za seboj pušča. Nečistnik grdo ljubi svoje telo, in zavoljo svojega slabega telesa, dušo in telo pogubi. Čisto živeti je sicer v začetku težko, kakor trudnim nogam na strmo goro iti, pa če se človek premaguje, čedalje lažje živi, potlej lohka, in veselo, in od čistega veselja njegovo srce poskakuje. O Feliks! moje besede skrbno obrani, in po mojih naukih živi.«
Angelu sem to obljubil, vstal, in šel; majhno sem hodil, in ugledal hišo s. Čistosti. Okoli in okoli je bila obzidrana; in nisem mogel do nje. Svetoželja je hitela vrata najditi, jih je našla, pa trdno zaklenjene, in vratarico pri njih. Sem Angela vprašal: »Kako je vratarici ime, da vem po imenu jo ogovoriti, in jo lažja sprositi mi odpreti?« Angel mi je odgovoril: »Vratarici je ime Sramežljivost; ta je posebna prijateljica svoje čiste gospe« Pred vratarico grem, jo ponižno po imenu pozdravim, in ji rečem: »Ljuba Sramežljivost! odpri mi, da pred tvojo gospo grem se naučiti, kako čisto živeti, in prečistemu Bogu dopasti.« Ona me ni hotela v obraz pogledati, le v tla je gledala, in odgovorila: »Pojdi nazaj od koder si prišel, ni varno vsakemu človeku verjeti; ti ne bom odprla.« Veliko sem ji pravil od svojega spreobrnjenja, in da nič slabega ne mislim, pa ona mojih obilnih besedi nevoljna, jih ni hotela poslušati, in je le eno odgovarjala: »Pojdi nazaj, pojdi nazaj.« Kadar sem videl, da pri njej nič ne opravim, sem Svetoželjo poklical, in jo prosil mi pomagati. Svetoželja ji je pričevala od mojega svetega namena, in da s svetom božjega Angela pred s. Čistost želim. Vratarica je Svetoželjo po glasu poznala; v njo svoje oči povzdignila, se veselila nje prihoda, in ji rekla: »Ljuba moja prijateljica, si uslišana, in brž bom odprla, ker vem, da ti nikoli ne hodiš s slabimi.«
Kadar sem dosegel, kar sem želel, je moje srce od veselja poskakovalo, pa moje veselje se je hitro v žalost prevrnilo, ker sem druge zaklenjene vrata videl, in srdito vratarico pri njih. »Kaj bo zdaj?« sem žalosten rekel, moje veselje je hitro minilo. »O božji Angel! eno smo sprosili, te ne bomo mogli. Kako je ti vratarici ime, katira le z ostrimi očmi človeka prestraši?« »Ti vratarici,« mi je Angel odgovoril, »je ime Grobost. Ta je srčneje od one, in čez božjo voljo se nikdar ne da, ne sprositi, ne premagati, raje umre; jaz jo bom prosil, in sprosil; brez moje pomoči bi bilo vse tvoje prizadevanje zastonj.« Angel je pred vratarico Grobost šel, in ji rekel: »Vem, ti si zvesta služabnica svoje svete gospe, pa ne boj se, in odpri popotnemu Feliksu, ker zavoljo svoje duše v to sveto hišo želi. Jaz sem njegov Angel varuh, Svetoželja je pri njem, in tudi kralj Resnice mu je zapovedal tvojo gospo s. Čistost obiskati.« Vratarica Grobost, kadar je te besede zaslišala, in Angela poznala, je odgovorila: »Jaz ti vse verjamem, in bom odprla, ker svojemu kralja se staviti ne smem, vendar bom nerada odprla. Božji Angel, ti povem, da le spoštovanje do kralja, in do tebe me sprosi: Svetoželje bi ne poslušala, in nar svetejši ljudje bi me ne napraviti odpreti; raj bi si pustila življenje vseti.«
Jaz sem menil, da bo brž odprla, pa duri so bile od snotraj zaklenjene; je pozvonila, na to je prišla tovarišica s. Čistosti, in od znotraj vprašala: »Kdo je?« Vratarica Grobost je odgovorila: »Božjapričnost, ne boj se; odpri, in pelji te popotnike pred našo gospo; pa hitro jih nezaj pripelji.« Le takrat se nam je odprlo.
Tovarišica Božjapričnost nas je spremila do s. Čistosti, katira se je našega prihoda prestrašila, in nas nobenega ni pogledala. Ona je bila v belim oblečena, in nje sramežljivo oblačilo je neizrečeno prijetno dišalo. Nje obraza nisem videti mogel, ker je bila od mene obrnjena proti lepi podobi prečiste device Marije. Nje sveta tovarišica Božjapričnost se nam je nasproti usedla, in čula nad mojim zadržanjem, da bi ne bilo ne besedice, ne pogleda zoper svojo voljo božjo.
Svetoželja je s. Čistost ponižno prosila me učiti, kako prečistemu Bogu s čistim življenjam dopasti, pa je ni mogla sprositi: ponižno prošnjo je večkrat nedolžno ponavljala, pa ni bila uslišana. Angelu sem se priporočil, mi to dobroto sprositi, pa on ni hotel za me govoriti. Kadar je s. Čistost tolikaj nadležnosti videla, je svoje usta odprla, in rekla: »Me ne boste sprosili; Marija devica se je Angela Gabrijela prestrašila, in z njim malo govorila; jaz morem varneje biti od nje, ker sem slaba.« Svetoželja jo je nadleževala, pa ni bila uslišana. Sveta Čistost je svoji tovarišizi Božjapričnosti ukazala: »Te nadležne spremi iz hiše, in trdno zakleni za njimi: tudi s. Srčnosti reci jih skozi one vrata spremiti, in jih zakleniti.« Kakor je s. Čistost napovedala, je storjeno bilo z mojo veliko žalostjo in špotam, zakaj vedel sem, da le zavoljo mene je s. Čistost srdita bila.
Svetoželja je bila grozno žalostna, jaz tudi; sem menil dosti svetih naukov slišati od božje prijateljice s. Čistosti, namesto teh sem bil osramoten. Zavoljo mene sta bila tudi moja sveta tovariša zaničevana; spremljani smo bili od Božjepričnosti in Grobosti, ko bi bili tatje in razbojniki. Moje srce se je hotelo v meni od velike žalosti razpočiti, sem se zunaj usedel na eno skalo, in na ves glas jokal. Tudi sem dejal: »Jaz nevredni grešnik sem tega špota vreden, pa Svetoželja je vsa nedolžna, Angel še bolj, vendar sta bila zavoljo mene zaničevana.«
Angel je k meni pristopil, in mi tako govoril: »O Feliks! zakaj si tolikaj žalosten? S. Čistost ni zaničevala, ne mene, ne Svetoželje, tudi tebe ne, toda ona ponižna devica je silno varna in tudi sence kake nevarnosti se boji. Si videl pred njo sramežljivo podobo prečiste device Marije, po njej se ona ravna, da prečistemu Bogu dopade. Lih to, kar žali tvoje srce, ti je v nauk, in ti kaže kako varno živeti.«
Te besede Angela so nekaj potolažile mojo žalostno dušo, in sem ga vprašal. »Zakaj ni bila Svetoželja uslišana?« On mi je odgovoril: »S. Čistost, kako sem ti rekel, je zelo varna, tudi sence kake nevarnosti se boji. Svetoželja ji je všeč, vendar podobi dobrega brž ne verjame, ker ni malo hinavzov, katiri sicer sveto govore, v srcu pa drugače mislijo. Tudi ni bilo malo dobrih duš, katera so z duhom začele, z mesom pa sklenile in se pogubile. Čistost ni nikoli preveč obvarovana: če ravno telo ostane čisto, zamore duša ranjena biti, in to je velika ne reča, ker duša spačena je Bogu ostudna, in napravlja v velike očitne grehe.
Ljubi Angel, to je res, vendar zakaj nisi hotel s. Čistost prositi mene učiti: Saj si videl za mojo dobroželjno dušo. On mi je odgovoril: Če sem tudi vedel tvojo dobroželjno dušo. On mi je odgovoril: Če sem tudi vedel tvojo dobroželjno dušo, vendar nisem hotel za te prositi, ker te je stanovitna sramežljivost s. Čistosti obilnejši učila, ko vsi nauki. Ona bi ne bila zamogla ti potrebne varnosti tolikaj z besedo priporočiti, kakor ti jo je z dobrim zgledam. Le živi po njej, in ta nauk je zapopadek vseh naukov.
Zakaj pa, mi povej, je Sramežljivost vratarica s. Čistosti? Ta sveta vratarica je s. Čistosti zelo potrebna, mi je odgovoril; brez sramežljivosti ni Bogu dopadljive čistosti. Si videl sveto vratarico Sramežljivost, pa ona te ni pogledala, in tudi ne želela pogledati. Kaj pomagajo le sramežljive oči; če misli niso? Človek, kateremu le natorna sramežljivost ubrani gledati, govoriti, ali delati zoper zapovedi, ni zadosti pravičen, in ne bo dolgo brez očitnih grehov; če strah božji ubrani, to je pravičnost. Ljubi in imaj sveto sramežljivost iz ljubezni do Boga, in do svoje duše. Kdor ima predrzne, ali razudane oči; želi videti, ali prostovoljno gleda, kar se ne spodobi; ali želi od drugih viden biti, in ni čist pri Bogu. Oko je polno presijanega strupa, skušnjave raztrosi, in skušnjave pobera; vsa bogaboječnost, ali razuzdanje duše je v očeh. Kdor je v resnici sramežljiv, je v vsem; se ne smeji slabimu govorjenju, tudi ne govori kar zamore nevarno biti; ni vesel svoje lepe podobe; se oblači sramežljivo; se ljudi drugega spola ogibaj; slabim svojega spola, veliko manj drugega spola se nikoli rad ne pridruži: grozno natanko ve, kako je pri slehernemu človeku, ali priložnosti se zadržati. Ti posnemaj to sveto vratarico Sramežljivost, ne le po vnanjim, ampak tudi v srcu, in bodi sramežljiv v svojih mislih, da ne misliš, ne premišluješ, nočeš zvedeti, ali videti, kar ti Bog prepove. Nikoli ne pozabi, in zmeraj pomni, da Sramežljivost je vratarica s. Čistosti.
Če vratarica Sramežljivost, sem Angelu dejal, sveti Čistosti tolikaj pomaga, zakaj ima drugo, Grobost? On me je učil, rekoč: »Sem že pravil, da čistost ni nikoli preveč obvarovana, ker ima veliko sovražnikov. Sramežljivost je s. Čistosti zelo potrebna, vendar ona ima še drugo, Grobost, od katera ti morem nekaj povedati. Ti vratarici sploh ljudje pravijo Grobost, pa nje pravo ime je Srčnost, in nje sveta gospa jo le tako kliče, kakor si sam od nje slišal.« »Zakaj pa, sem vprašal, so ji prvo, in pravo ime prevrgli? Kdo si je to smislil?« »Hudobni so si to smislili, mi je Angel odgovoril, in ti bom povedal zakaj. Hudobni od grdega poželenja obsedeni, niso nikoli dognani, nedolžne skušajo, in jih zapeljati želijo. Če se jim slabe duše vdajo, so njih prijateljice, in visoko hvaljene; če so pa Bogu zveste, so od razudanih zaničevane, in jim vse špotljive imena dajejo. Lih taka je bila s. Srčnosti. Ker je bila srčna in stanovitna v zapovedi, in je bila pripravljena raje umreti, ko grešiti, so razudani iz jeze ji rekli Grobost; tudi drugače so jo zaničevali, pa ona nič ne mara za vse to.
Sramežljivost in Srčnost ste enega duha: Kadar razudani skušajo s. Čistost, ji Sramežljivost pomaga jih odpraviti; če sama ne more, pokliče Srčnost ali Grobost na pomoč, katira se srčno vojskuje, in ubrani svojo gospo s. Čistost. Ona ne posluša obetov, ne mara za njih očitanje, se njih jeze ne boji, in vse premaga. Tudi ti, o Feliks! delaj tako, da svojo dušo ubraniš pred hudobnimi; bodi sramežljiv in srčen.«
»O dobrotljivi Angel, ki me lepo učiš, želim še to od tebe zvedeti, kakšno službo opravlja Božjapričnost? Ta tovarišica s. Čistosti se mi nepotrebna sdi, ker dve vratarici Sramežljivost in Srčnost, ali Grobost za čast svoje gospe obilno skrbite.« Angel mi je tako odgovoril: »Večkrat si že slišal, da s. Čistost ima dosti sovražnikov; eni teh so vidni, drugi nevidni; pred vsemi ona želi obvarovana biti. Pred silo vnanjih sovražnikov jo obvarujete dve sveti služabniki Sramežljivost in Srčnost, ali Grobost: pred zalezovanjem notranjih ali nevidnih sovražnikov jo obvaruje Božjapričnost, katira je nikdar ne zapusti. Da moje govorjenje prav umeš, poslušaj kar ti bom zdaj pravil.
S. Čistost je zelo ponižna, in svojo slabost ponižno spozna; ona ve, da prevzetna devica je nič, ali malo vredna; to ponižno spoznanje svoje slabosti je začetek zdravega strahu, in vsega dobrega; in za to ima neodločeno tovarišico Božjapričnost, katira jo zmeraj opominja Boga nikdar pozabiti. S. Čistost jo rada posluša in nad svojim srcem čuje, da ga tudi kaka huda mislica ne ognusi; tudi skrbi, da si ne da nobene priložnosti v greh: slabosti pa, katera ji napadajo, srčno premaguje, ker Boga ima zmeraj pred seboj. Božjapričnost se nikoli ne loči od s. Čistosti, ali dela, ali moli, ali govori, ali posluša, ali se napravlja leč, ali leži, ali vstaja, ali drugo dela, je zmeraj pri njej, in to je njena velika sreča. S. Čistost se iz božjega strahu sebe in drugih boji. za to smo bili, sam si pravil, do nje in od nje spremljani ko tatje, in razbojniki. Ona ni tebe slabo sodila, pa tebe in sebe se je bala iz božjega strahu.
O Feliks! blagor tebi, če te nauke prav umeš, in po njih živiš. Bodi varen, bodi sramežljiv, srčen, na Boga nikoli ne pozabi, boj se sebe in drugih, in boš čisto živel, in prečistemu Bogu dopadel.« Angelu sem odgovoril: »Z božjo pomočjo bom delal, kakor me učiš.« Potelj sem mu dejal: »Veliko dobrega sem slišal od tebe, in od drugih: svetih služabnikov nebeškega kralja; vendar ne vem, če še kaj potrebujem, in te ponižno prosim mi povedati.« Svetoželja je Angela prehitela, rekoč: »Sem slišala praviti, da tukaj blizu je s. Ponižnost velika božja prijateljica, tudi prisrčna prijateljica vseh dobrih duš; če hočeš, jo obiščimo.« Angel mi je rekel: »Svetoželja prav govori, potrebno ti je, o Feliks! s. Ponižnost obiskati. Ponižnost si sicer našel pri vseh bogaboječih tega svetega mesta, ker brez nje ni nič dobrega, vendar boljši je jo samo videti, in jo poslušati.« Jaz sem obema odgovoril: »Le hitimo do nje, iz srca želim jo spoznati, in bogati, ker vem da Bog le ponižne ljubi.«
Feliks obišče s. Ponižnost.
Blizu hiše s. Čistosti je bila majhna in nizka hišica s. Ponižnosti. »Čistost in Ponižnost,« mi je Angel rekel, »ste posebne božje prijateljice, pa tudi med seboj se prisrčno ljubite, za to niste ena od druge daleč, da se lažja obiskovate. Na ti gori je še ena posebna božja služabnica, namreč s. Pokorščina, duhovna hči s. Ponižnosti; pa s. Pokorščino bomo potlej obiskali. Prej se moreš od s. Ponižnosti učiti, in le potlej boš rad poslušal njeno sveto hčer Pokorščino.«
To je Angel gredoč govoril, in me peljal pred majhno in nizko hišico s. Ponižnosti, Svetoželja je potrkala; vratarica je odprla, in vprašala. »Koga iščete pri ti revni hiši?« Angel ji je odgovoril: »Popotnik Feliks naš tovariš želi s sveto Ponižnostjo govoriti, in se od nje kaj dobrega naučiti.« Vratarica se je teh besedi prestrašila, in zavpila: »Nikar tako ne govori. Kaj se bo dobrega Feliks tukaj naučil, ker smo vsi slabi?« Svetoželja je vratarici odgovorila: »Ne verjamem, da bi v hiši s. Ponižnosti slabi bili: vsaj ona je sveta.« Vratarica je odgovorila: »Rada verjamem, in vem, da naša gospa Ponižnost je bogaboječa, vendar ona pravi, da je od vseh nar slabši.« Angel je vratarici rekel: »Kralj Resnice vaš gospod je našemu tovarišu Feliksu zapovedal jo obiskati; tedaj pojdi ji povedat, ga pred se vzeti.«
Vratarica je komaj Angelu verjela, ker ga ni poznala, vendar je šla. Kadar je bila odšla, sem Angela povprašal: »Zakaj vratarica zaničuje vso družino svoje gospe s. Ponižnosti? in zakaj brani do nje?« Angel mi je tako odgovoril:
»Vratarici je ime Slabost: to nizko ime si je sama zvolila s pripuščenjam s. Ponižnosti. Ona ni slaba, ampak sveta; vendar meni da je slaba, kakor se je od svoje ponižne gospe naučila. Ona nobenega, ampak le sebe zaničuje; če je ona od svojih soslužabnik ponižno govorila, je le za to, da bi ne bila kake hvale deležna. Kar je ona govorila, ni iz hinavščine, ampak iz resničnega srca, ker je iz ponižnosti tega prepričana.«
Vratarica Slabost je prišla nazaj povedat, da Ponižnost nas ne more uslišati. Jaz sem bil tega odgovora zelo žalosten, pa Angel, prej s podobo človeka prikrit, je vratarici nekaj časti svoje angelske nature razodel, in ji rekel: »Nazaj pojdi, in svoji gospe povej, da more Feliksa pred se spustiti.« Vratarica od nebeške svetlobe božjega Angela prestrašena, je skoraj omedlela; pa Angel ji je rekel: »Ne boj se, pojdi in brž pridi nazaj.« Storila je tako, in odgovor prinesla: »Ponižnost je v vaše želje dovolila. Takrat je bilo moje srce obveseljeno.«
Angel in Svetoželja sta pred menoj v hišo šlo, jaz pa za njima težko, ker so bile vrata zelo nizke. — Sem se pripognil, vendar sem komaj v hišo mogel. Nič lepega ni bilo v tisti revni hiši; vse je bilo slabo in beraško. S. Ponižnost je v svoji majhni kamri nizko sedela, pa je brž vstala, kadar je nas videla priti. Angelu se je globoko priklonila, Svetoželjo in mene prijazno pozdravila, potlej je žalostno rekla: »Zakaj k meni pridete modrosti iskat? Kako bom jaz druge učila, ki sem naukov drugih potrebna? S timi in drugimi besedami se je poniževala, in se prejete časti resnično sramovala, kakor je njene rdeče obličje pričevalo.« Tega ni govorila iz hinavščine, ampak iz samotiste resnice; zakaj hinavščine ni v hiši svete Ponižnosti; hinavščina je nar huje napuh, in v ponižni duši je ni.
Komaj sem v nje nizki hram mogel iti: Odkrit, in majhe postave, sem z glavo do stropa dosegel. Sam pri sebi sem mislil: Res, da previsoki ljudje ne morejo biti pri s. Ponižnosti. Velikani bi mogli klečati tukaj. Angel in Svetoželja sta s. Ponižnost prosila me učiti, ker je to volja božja. Ona se je neizrečeno branila, zdihovala, in jokala. Angel ji je vnovič zapovedal me učiti, Svetoželja, in jaz sva jo lepo prosila, in vsi trije smo jo komaj napravili.
S. Ponižnost mi je tako govorila! »Ljubi moj Feliks! bridko in težavno mi je te učiti, ker malo vem, in mlačno živim: primorana te bom učila, kakor sem od cerkvenih učenikov naučena, pa nikar ne misli, da jaz živim po svetih naukih, katera boš od mene slišal. Poslušaj.
Če hočeš po božji volji ponižen biti, se skrbno varuj grdega napuha. To vsak ve, pa kdo se spozna? Napuh je presijan, in neviden strup, katerega je prevzetni duh v srce prvih staršev vliv: to žalostno in škodljivo erbščino imamo vsi. Težko ga poznaš, ker napuh je pijanost duha; če te napuh huje gospoduje, težja ga poznaš, ker te lažnivo prepriča, da si kaj. Napuhnjenec je enak pijanemu beraču; za mizo pri vinu moško sedi, in razsaja. Je reven in vsega potreben, pa svoje revščine ne spozna, in svojih cunj ne vidi, ker je njegov um od močnega pitja zmešan. Ta revež more beračiti, da se živi, pa prejete dari je slabo obrnil; se je vpijanil s tem, kar od dobrotnikov sprosi, in se s tem povišuje, kar bi ga ponižati moglo. Prevzetni človek je ravno tak: on nič svojega nima; usmiljeni Bog mu je dal, kar ima, on pa se hvali, baha, in se povišuje z božjimi darmi. Velika pijanost duha, in hudobna nehvaležnost je to.
Bog sovraži, in štrafuje napuhnjene; on ljubi ponižne, in jim pomaga. Vsemogočni, in usmiljeni Bog je začetnik, in delivic vsega dobrega; on ve našo nepremožnost, črti in ponižuje nehvaležne, katiri svoje hvale iščejo. Bog je veliko Angelov v pekel vrgel, ker so do sebe dopadajenje imeli; on je prve starše, kralja Nabuhodonozarja, Antioha, Herodeža, in dosti drugih strašno ponižal, ker njega niso hoteli hvaliti. Bog se za svojo čast goreče vname, in v svojim srdu prevzetnike pohodi. On ponižne, in le ponižne ljubi in jih povišuje, ker za njegovo čast skrbe, in svojo zaničujejo. Premisli: —Napuh je lepe Angele v grde hudiče premenil, kako bo prevzetni človek Bogu dopadel?
Ne hvali se, in ne povišuj se z nobeno rečjo, temveč le hvali Boga usmiljenega delivca vsega dobrega. Kaj imaš, veš, zamoreš, ali delaš, da bi ne bil od Boga prejel? Duša, telo, zdravje, moč, premoženje; gnada, in vse je le od njega. Če pa si od njega vse prejel, zakaj mu dolžno hvalo odjemlješ? Le Boga hvali, zahvali, in povišuj, sebe nikoli. Če si več od drugih prejel, ostreji odgovor, in sodba te čaka, ker si hišnik, ne gospodar božjih darov. Slabosti in grehi so tvoje žalostno premoženje; če kaj dobrega imaš, ali delaš, ni tvoje, ni iz tvoje moči, temveč iz gnade, katera nisi vreden. Če dobro delaš, in se s tem hvališ, ti bodo tvoje dela iz grešnega napuha opravljene, ali od njega spridene, v obsojenje.
Ne povišuj sebe, in nobenega ne zaničuj. Ti ne veš, če si ljubezni, ali srda vreden; ne veš, če boš zveličan, ali pogubljen: ravno tako ne moreš od drugih vedeti. Ti ne boš, ne sebe, ne drugih sodil, ampak Bog, katiri bo slehernemu pravično povrnil. Nekateri so dobro začeli, potlej grešili, in v svojih grehih umrli; nekateri so bili veliki grešniki, pa so se spreobrnili, in se zveličali. Savel velik sovražnik božje cerkve, je nezasluženo milost prejel; Judež je od Jezusa odstopil, in se pogubil. Veliko takih zgledov je zapisanih v svetem pismu, da si zmeraj ponižen, in nobenega ne zaničuješ. Farizej se je v svojo pravičnost zanašal, in colnarja zaničeval, pa farizej je bil grešnik, in je v svojih grehih ostal, colnar je bil grešnik, in je s svojo ponižnostjo sprosil milosti. To naj te prepriča od škodljivosti grešnega napuha, in od potrebe zapovedane ponižnosti.
Bodi resnično ponižen. Ponižnost je v srcu ne na oblačilih, ali v govorjenju. Ponižni so le ti, katera Duh Božji resnično poniža. Uboštvo, bolezen, sila, in drugo hudo le potlači človeka, pa le gnada s. Duha ga resnično ponižnega dela. Varuj se hinavske ponižnosti, katira je nar hujši napuh. Ne ponižaj se, da bi bil od ljudi povišan, ampak bodi resnično ponižen, da boš od Boga povišan. Če si ponižen, dokler nisi svarjen, ali zaničevan, je premalo; če zavoljo svarjenja, ali zaničevanja svoj prevzetni strup razlivaš, nisi ponižen, ker prava ponižnost ostane stanovitna. To ti rečem, da se skrbno premisliš, pravično sodiš, in se ne zapeljaš.
Brez ponižnosti ne moreš Bogu dopasti, ker brez ponižnosti ni prave božje službe. Le ponižnost te prepriča tvojega dušnega uboštva, in te priganja iz srca moliti, in sebi potrebne gnade sprositi. Veš, da molitev prevzetnega je Bogu ostudna, le molitev ponižnega mu je dopadljiva. Kako boš v cerkvi ponižno molil, če se pred njim ne ponišuješ? Le ponižnost te uči pravo pokorščino, in brez ponižnosti ni Bogu dopadljive pokorščine. Le ponižnosti ti daje potrpežljivost v nadlogah, usmiljenje z bližnjim, strah pred nevarno priložnostjo, krotkost v zaničevanji, spoznanje grehov, pripravno voljo tudi bodeče nauke poslušati, modrost v govorjenju, varnost v vsem. Bodi tedaj ponižen, da Bogu dopadeš.
Ponižen si, če si zelo prizadevaš čedalje ponižnejši biti, ker se zmeraj bojiš premalo ponižnosti imeti. Nisi ponižen, če se pravičnega šteješ, ampak če se zaničuješ, in se sebe nevrednega imaš. Če si ponižnisi, bolj spoznaš svojo veliko spačenost in nevarnost; to te čedalje bolj ponižuje, da v božjim strahu živiš. Le verjami, da se nikdar popolnoma ne spoznaš; za to čedalje bolj skrbi sebe spoznati, pravičnejši, in ponižnejši živeti.
Da boš ponižen, premišljuj svetost, in modrost božjo, ponižnega Jezusa, ponižno devico Marijo, in ponižne služabnike božje; premišljuj svojo spačenost, slabost, nevarnost, skušnjave, grehe, in nevednost: tudi smrt, sodbo božjo, večnost, in karkoli te ponižuje. Bodi zmeraj majhen v svojih očeh, vedno živi v božjim strahu, in tako boš od Jezusa povišan.
O Feliks! Boga iz srca prosi ti pomagati po vseh teh naukih živeti: ti nauki niso moji, ampak božji; Boga hvali za nje, ker on je začetek vsega dobrega. Zdaj pojdi v miru.
Jaz sem silno rad te svete nauke poslušal, in potlej sem odgovoril: »O s. Ponižnost! nikdar jih ne bom pozabil.« Ona me je ostra pogledala, in ostro okregala, rekoč: »Zakaj mi praviš s. Ponižnost? zakaj me žališ? zakaj mi rečeš, kar nisem? če mi trdno ne obljubiš, ne več tako govoriti, nikdar več pred moje obličje ne pridi. Sebe ne smeš poviševati, pa tudi ne drugih neumno hvaliti. Resnična hvala je nevarna, pa lažniva je grešna.« To ostro svarjenje me je s sramoto napolnila, nisem mogel njenega razsrjenega obličja prestati, ves sem bil osramoten, in prestrašen. Da bi jo potolažil, sem ji ponižno rekel: »Moje besede so bile iz pripostega, ne pa iz hudega srca; nisem iz nobene hinavščine gogoril, ampak kakor si od drugih slišal.« Ona se ni dala od mojih besedi utolažiti, in mi je ostro rekla: »Če me drugi lažnivo povišujejo, mi je njih neumna hvala zoprna, kakor tvoja; tega nočem slišati, in tega nikoli ne govori.« Nisem vedel ji odgovoriti, ves osramoten sem spred nje šel.
Kadar sem zunaj bil, sem Angelu rekel: »Ni ta, ki sem jo obiskal, s. Ponižnost?« »Je,« mi je odgovoril. »Če je s. Ponižnost,« sem dejal, »zakaj je bila neizrečeno huda, in me je ostro svarila, ker sem ji rekel, kar je? ali ne smem resnice govoriti?« Angel me je učil, rekoč: »Vsi ponižni ljudje so taki, lastne hvale ne morejo trpeti, tudi resnično hvalo sovražijo. Katiri so ponižne duše, ne delajo ko hinavci, katiri se ponižujejo, da bi bili ponižnim prišteti; kdor je resnično ponižen, tudi resnično sovraži vso hvalo, ker je svoje nevrednosti prepričan. Kdor meni da je ponižen, ni ponižen. Napuhnjeni ne vidi svojih grehov, ponižni ne vidi svojih dobrih del. Napuhnjeni, če tudi nekatere svoje vnanje grehe vidi, jih pomanjšuje, ali izgovarja; ponižni, če vidi svoje dobre dela, se z njimi ne hvali, le Boga hvali, in meni da veliko manj dobrega dela, kakor je njegova dolžnost. Hvala ali zaničevanje razodeva srce. Ako bi bil ti s. Ponižnost, kar sicer ni pripuščeno, zaničeval, bi te ne bila svarila; ker pa si jo hvalil, je bila silno razžaljena. Pred drugimi jo vselej imenuj s. Ponižnost, pa njej nikar tako ne pravi, da njene duše ne žališ.«
»Tvoji nauki, ljubi Angel, mi pričujejo od posebne bogaboječnosti s. Ponižnosti, mi pomagajo sebe spoznati, in ponižno živeti: pa zakaj, povprašam, se je ona branila me učiti, ki je od Boga toliko razsvetljena?« »Ravno za to, pravi Angel, se je zelo branila tebe učiti, ker je ponižna. Napuhnjeni niso pripravljeni naukov drugih ljudi poslušati, ker menijo, da nič ne potrebujejo; oni hočejo več vedeti od vseh, in menijo vedeti tudi kar ne vedo; druge hočejo učiti, in svoje hvale pri tem iščejo; če tudi prav uče, jim ni mar tako živeti. Napuhnjeni se iz lastnega dopadajenja v vse reči vtikujejo; ponižni se tudi v potrebnih opravkih boje od napuha skušani biti.«
»Od kod pa ima s. Ponižnost toliko lepih naukov?« Angel meni: »od Boga, katiri ponižnim gnado daje, in svoje skrivnosti razodeva. Ponižni spoznajo svojo slabost, za to radi molijo, in Bog njih prošnje uslišuje, kakor je sam obljubil; jim daje modrost svetih, in vse, kar potrebujejo k zveličanju. Nekateri bogaboječe kristani so brez vse posvetne učenosti, vendar božje reči zelo razumejo, in od njih vedo prečudno lepo govoriti. Nasproti so drugi, posvetni modrijani visoko učeni in prebrisani, pa v pobožnosti so silno nevedni. Bodi ponižen, in boš moder.«
»Resnično je to,« sem mu odgovoril, »in po tvojih naukih bom skrbel bogaboječe živeti, da modrost v meni prebiva. Sveti Angel božji! še to mi povej: pred hišo s. Potrpežljivosti, od katera sva se zdaj menila, si mi rekel, da ima blizu sebe sveto duhovno hčer Pokorščino; kje je?« Angel mi je odgovoril: »S. Pokorščina je tukaj blizu v majhni hiši, in hitro pridemo do nje.«
Svetoželja je pred Angela stopila, in mu rekla: »Prosim te Feliksu povedati, kako je s. Pokorščina hči s. Ponižnosti? Angel mi je tako govoril: »S. Pokorščina je duhovna, pa resnična hči s. Ponižnosti, ker brez ponižnosti ni pokorščine. S. Ponižnost premišljuje popolnoma oblast vsemogočnega Boga, spozna dolžnost njemu se podvreči, se mu resnično podvrže, in tako je s. Pokorščina rojena. Prave pokorščine ni brez prave ponižnosti; kdor ni ponižen, ni pokoren; kdor je pokoren, je ponižen. Če se pokorščina ne izhaja iz ponižnosti, ni nič vredna, ali je slaba; je iz strahu, ali iz lakomnosti, ali iz hinavščine, ali od drugod. S. Pokorščina resnična hči s. Ponižnosti je polna vseh dobrih lastnost svoje bogaboječe ponižne matere, je ponižna, revna, hitra, potrpežljiva; ona želi, in dela, karkoli ji je zapovedanega, če le zamore, in če je po volji božji. Če ne zamore, saj želi; če ni po volji božji, je le zvesta Bogu, če pa ji je mogoče in pripuščeno, se popolnoma podvrže, in stori brez vsega godrnjanja.«
Angelu sem odgovoril: »O kako ljuba, nedolžna, in pridna je s. Pokorščina! Le pelji me do nje, da se naučim v ponižni pokorščini živeti.« On mi pravi: »To je tudi moja misel, ker ponižno pokorščino spoznati je velika modrost, in to delati je posebna svetost. Le pojdi za menoj; ona je tukaj blizu, da se s svojo sveto materjo lohka pogostim pogovarja.«
Feliks obišče s. Pokorščino.
Zraven hišice s. Ponižnosti je bilo majhno prebivališče njene duhovne hčere s. Pokorščine. Kjerkoli sem prej bil, sem vrata našel zaprte, tudi vratarja, ali vratarico pri njih; pri nekaterih sem mogel zelo prositi mi odpreti, tukaj pa ne. »Hiša s. Pokorščine je zmeraj, in vsem odprta,« mi je Angel rekel; »ona nima, ne vratarja, ne vratarice.« Nad tem sem se čudil, pa on me je učil, rekoč: »S. Pokorščina vedno želi, in je zmeraj pripravljena vsem ljudem po volji božji streči, za to ima po dnevi in po noči hišne vrata odprte, da potrebni ljudje brez vsega zadržka do nje gredo, ali služabniki njenih oblastnikov brez pomude do nje morejo. Ona nima nobene služabnice, ker je raje v pokorščini vseh, kakor enemu samemu človeku zapovedovati. Vse sama opravlja, pa potrpežljivo, kakor jo je njena sveta mati Ponižnost učila.«
Angela sem povprašal: »Zakaj ima zmeraj odprte vrata tukaj na samoti? se ne boji slabih?« Angel mi je odgovoril: »Pod oblastjo kralja Resnice se ni hudobnih bati; ako bi tudi hudobni v nje hišo prišli, in ji zapovedali, kar Bog prepove, bi jih ne poslušala. Ona je vsa ponižna in pokorna, pa le božjo voljo delati, zoper njo nikoli; ona je ponižne, pa ne mehke duše. Ako bi ji pa hudobni zapovedali storiti, kar sme bi bila tudi njim pokorna zavoljo Boga,«
Govorjenje Angela mi je dopadlo, in sem zelo želel jo poznati. S. Pokorščina nas je še daleč ugledala, nam naproti pritekla, in ponižno rekla: »Dobri ljudje, kaj od mene želite? zamorem v kaki dobri reči vam postreči?« »O,« sem dejal, »očitno se vidi, da je s. Pokorščina res ponižna hči ponižne matere!« Svetoželja ji je tako govorila: »Naš tovariš Feliks, katiri je nekaj časa po svoji volji v nepokorščini živel, želi s teboj govoriti se popolnoma pokorščine naučiti.« S. Pokorščina me je vprašala: »Je resnično, kar tvoja tovarišica govori?« »Resnično,« sem ji odgovoril. »Če želiš,« mi ona pravi, »po božji volji živeti, in se svoji volji resnično odpoveš, me veseli, in te bom rada učila.
Nar prej mi odkrito in resnično obljubi svoji volji se odpovedati; to je nar potrebnejša, pa nar težja, Vsem rečem se človek lažje odpove, ko lastni volji, če pa tega ne stori, pri njem ni prave pokorščine. Nobena zver ni huje od lastne volje, ni gada bolj zvitega in škodljivejšega od nje.« Sem ji obljubil. »Tvoja obljuba mi dopade,« je rekla, »in je potrebna, pa prehitro ne verjami sebi, in vedno čuj nad svojim srcem, ker človek od greha spačen se zapeljuje; nevideno in nečutno se zapeljuje, tudi, kadar meni iz dobrega srca božje volje iskati.«
S. Pokorščino me je potlej vprašala: »Si bil pri moji dobri materi?« »Ravno zdaj,« sem odgovoril. »Si pa pripravljen vse delati, kar te je s zgledam in z besedo učila?« »iz srca želim,« sem dejal. »Če si njenega ponižnega duha poln, boš moje besede rad poslušal, po njih zvesto živel, in blagor ti bo. Obljubiš za trdno svoji slabi volji se odpovedati, in sveto voljo božjo vselej delati?« »Bom,« sem ji trdo odgovoril. Ta moja beseda: Bom, je tako strašno s. Pokorščino razkačila, da od svete jeze ni mogla brž govoriti; bistro, in srdito je v me gledala, in jaz neumnež nisem vedel, kaj ji je, ali v čim sem jo razžalil; potlej sem zvedel.
Dolgo me je srdito gledala, potlej mi ojstvo rekla: »O lažnik, in prevzetnik! rekel si, da si bil pri moji dobri in ponižni materi, pa ni res; da si se zlegal, že tvoje govorjenje obilno izpričuje.« Ponižno sem ji odgovoril: »Ne lažem, resnično sem bil pri s. Ponižnosti, naj moja bogaboječa tovariša pričujeta.« Angel in Svetoželja sta s. Pokorščini rekla: »Res, vsi trije, smo bili pri tvoji dobri materi s. Ponižnosti.« »Če si bil,« mi je s. Pokorščina rekla, pa njenih svetih naukov nisi poslušal, ali si jih pozabil.« »Menim,« sem ji krotko odgovoril, »da še jih pomnim.« »Če je to res,« mi ona pravi, »zakaj si predrzno odgovoril? Svoji slabi volji se bom odpovedal, in božjo voljo vselej spolnjeval, pa pomoči gnade s. Duha zelo nisi imenoval. Ne veš, da brez gnade božje ni prave pokorščine? Ti si se le z besedo svoji volji odpovedal, in obljubil po božji delati: tedaj upaš v svojo moč, nisi ponižen, tudi ne veš, kaj je krščanska ponižnost.«
Njeno ognjeno svarjenje je moje srce oplašilo, vendar sem ponižno odgovoril, da brez pomoči gnade s. Duha nič ne morem Bogu dopadljivega storiti. »Zdaj po veri govoriš,« pravi, »pa če to veruješ, zakaj se spozabiš? O Feliks! bodi poln resnične ponižnosti, brez nje ni pravičnosti. Moja ljuba prijateljiza Čistomisel ni našla vsega po volji božji; potlej si se nekaj poboljšal, pa je še nekaj temnega in zvijačnega v tebi. Nikdar ne pozabi, zmeraj pomni, in trdno verovaj, da gnada božja, le gnada božja, in nič drugega te ne more ozdraviti; brez nje ni prave, ni srčne, ni stanovitne pokorščine, in ni zveličanja.«
To modro govorjenje s. Pokorščine me je z veliko žalostjo napolnilo, in sem tiho dejal: »Glejte, kako božji služabniki, in služabnice natanko mislijo, govore in delajo! Dolgo sem že na vozki poti, Svetoželja pred menoj hodi, Angel me uči, veliko dobrega sem videl in slišal, vendar še premalo vem, in se malo spoznam. Kakšen bi bil, ako bi še na široki poti, ali v mestu Goljufije pri razuzdanih bil?« Ta žalostna misel me je grozno ponižala, svojo strašno nevednost in nevrednost sem spoznal, in jo milo obžaloval; mile solze so se mi udrle.
S. Pokorščina, kadar me je resnično žalostnega videla, je bila potolažena, in mi je prijazno rekla: »Žalostno spoznanje svoje nevrednosti je začetek Bogu dopadljive pokorščine, ker to spoznanje človeka napravi iz srca moliti, po gnadi s. Duha zdihovati, in v ponižnosti živeti; torej te bom učila, in ti skrbno poslušaj.
I. Če hočeš Bogu pokoren biti, in svojo dušo zveličati, odpovej se svoji hudobni volji, kakor sem ti v začetku rekla. Ne imaj srca razdeljenega med Bogom in svetom. Svet, meso, hudič niso tvoji gospodje, ampak tvoji sovražniki; le Bog je tvoj stvarnik in gospod; njemu se popolnoma vdaj, njegovi oblasti bodi vselej pokoren, in boš srečen vekomaj. Če po svoji volji delaš, se božji volji ustavljaš, in boš nesrečen vekomaj, Karkoli se ti prigodi, pretrpi, ako ni Bog razžaljen; če je on pa razžaljen, bodi žalosten; si prizadevaj grehe odvračati iz ljubezni do Boga. Pri vsem le božje volje išči, svoje nikoli; tako boš pravične vesti, ponižne in pokorne duše. Svoje volje zoper božjo iskati je nar hujši napuh; svoji volji se rad odpovedati, in po božji delati, je vsa svetost. Da boš tega prepričan, poslušaj:
II. Nemogoče ti je Bogu služiti, ako po svoji volji živiš. Kakšna bi bila tvoja božja služba, kako bi brez pokršne živel? Bog hoče vso tvojo dušo, in ti popolnoma pokorščino zapove; te pravične zapovedi ne moreš spolnjevati, če po svoji volji živiš. Tvoja hudobna volja, če je Bogu popolnoma ne podvržeš, bo dosti izgovorov našla zoper zapovedi, jih boš slabo razlagal, in sebe zapeljeval. Če te ponižnost Bogu ne podvrže, boš tudi razodete resnice po svojim napuhu, ali poželenji razlagal, boš zašel, in ne boš v sveti veri stanoviten.
III. Če svoje hude volje ne ukrotiš, kako boš oblastnikom pokoren, katirim te je Bog podvrgel? Duhovni, in deželni oblastniki so božji namestniki, in naši dobrotniki, katiri čujejo za našo časno in večno srečo. Njim ne moreš zavoljo vesti pokoren biti, kakor ti Bog zapove, ako se svoji volji ne odpoveš. Nepokorščina, razprtno govorjenje, in dosti drugega hudega se iz nepokorne volje izhaja.
IV. Tudi med ljudmi ne moreš pravično in pokojno živeti, če svoje volje ne premaguješ. Zmeraj boš imel dosti nepokoja, prepira, in jeze, če nisi ponižne in pokorne volje: boš neusmiljen gospodar, neukreten hlapec, nepokoren otrok, slab sosed, in nič prida človeka. Iz te hude trme boš legal, lažnivo pričeval, se toževal, in hude reči počenjal, da premagaš, in tvoja volja obvelja. Če si trdovratne volje, boš svet modrih zaničeval, resnici se predrzno ustavljal, boš le svoj napuh poslušal, ne boš hotel svojih zmot ne spoznati, ne popraviti.
To, in dosti drugega hudega se izhaja iz lastne hudobne volje. Torej ti svetujem, in zapovem svojo voljo Bogu podvreči; tvoja naj bo z njegovo združena, in le tako boš pokoren.« Že več bi bila s. Pokorščina govorila, pa je Slabost, vratarica s. Ponižnosti pritekla, in ji rekla: T«voja dobra mati, in moja bogaboječa gospa, želi s teboj govoriti.« S. Pokorščina ji je odgovorila: »Brž pridem.« Nam pa je dejala: »Zdaj nimam priložnega časa z vami govoriti; pojdite srečni.« Hitela je k svoji ljubi materi.
Zelo žalosten sem bil neprevidenega odhoda s. Pokorščine, in sem Angelu rekel: »Škoda da me ni še nekaj časa učila učila; mar bi bila še majhno pri nas, in bi bila le potlej k svoji materi šla.« Angel mi je odgovoril: »Nauki s. Pokorščine so ti res bili potrebni, pa tudi nje zgled ti je potreben. Ona te je z besedo in z zgledam slušati učila in ti je pokorščino zapovedala, in s svojo hitro pokorščino te pokorščina je zate najlepši nauk, ti ravno tako delaj. Ona ni storila po navadi napuhnjenih, katiri oblastno zapovedujejo, in za pokorščino ne vedo.«
»To mi dopade,« sem Angelu rekel, »vendar meni se čudno sdi, da me je s. Pokorščina duhovna hči s. Ponižnosti, zavoljo majhne besede neizrečeno ostro svarila, in oblastno zapovedovala.« Angel meni: »O Feliks! povej mi, zakaj te je svarila, in ti zapovedovala? Premisli sam, in lohko veš, da le tvoje misli. poravnati, in tvojo dušo poboljšati. Ona te ni svarila, ali ti zapovedala iz ljubezni do sebe, ampak iz ljubezni do Boga, in do tvoje duše; oblastno uči, ker je za čast božjo vneta. Ti ravno tako delaj: bodi Bogu in oblastnikom pokoren, ker ona; pa tudi svojim podložnim zapoveduj pokorščino, ker ta jim je potrebna; pokorščino zapoveduj, ne zavoljo svoje, ampak zavoljo božje časti.«
»Vsi tvoji, in s. Pokorščine nauki,« sem Angelu rekel, »so po volji božji; pa še nekaj zvedeti želim: Kaj meniš, je s. Pokorščina svojega nizkega stanu zadovoljna?« Angel mi je odgovoril: »Če tega ne veš, malo veš, in si že pozabil, da je ona dobra hči ponižne matere. Kdor rad posluša nauke s. Ponižnosti, je v pokorščini zadovoljen in vesel, ker ve, da bo v pokorščino lažja zveličan. Napuhnjeni oblastno gospodujejo, in neradi bogajo; ponižni neradi in pravično gospodujejo, in veseli bogajo. Ponižnost uči, da v pokorščini je varneje živeti, ko v oblasti; zavoljo tega so vsi ponižni svojega nizkega stanu zadovoljni. Ponižni so raje v pokorščini, ker imajo v nizkim stanu manj dolžnost, manj skrbi, in zmot. Zdaj, o Feliks! lohko veš, da je s. Pokorščina, dobra hči s. Ponižnosti, svojega nizkega stanu zadovoljna.«
Sa vse te svete nauke sem se Angelu lepo zahvalil, in potlej mu rekel: »Počakajmo s. Pokorščino; morebiti bo kmalu prišla.« Angel mi pravi: »S. Pokorščina ne bo brž prišla; ona je vsak dan več ur pri svoji sveti materi, ker brez njenih naukov ne more svoje službe zvesto opravljati: si že slišal, da brez ponižnosti ni pokorščine.« »To je prav,« sem mu odgovoril, »prej nisem vedel, zdaj pa vem, da ponižnost in pokorščina ste neodločene. S. Pokorščina me je ostro svarila, in oblastno učila, vendar še premalo, ker prave pokorščine ni nikoli preveč.«
Feliks se posvetuje z Angelom, in Svetoželjo: gre sam v hišo s. Pokore na vselej.
Svetoželja mi je svetovala Angela povprašati: »Je še kaj dobrega v mestu Resnice videti potrebnega?« Angel mi je odgovoril: »Vse si videl ali slišal, kar potrebuješ k zveličanju; le ostani stanoviten, in boš zveličan. Bil si pri s. Samoti; od nje si bil naučen od vsega nepotrebnega, in škodljivega odločen živeti: S. Čistomisel te je učila skrbno sebe premisliti, svoje srce očiščevati in očistiti, da bi Boga iz zgolj ljubezni do njega služil. Pri Božjimstrahu si spoznal, kako Boga se bati iz ljubezni. S. Bogaslužnost ti je dopovedala, kako vsemogočnemu Bogu služiti. S: Modrost ti je potrebne nauke dala. Od s. Potrpežljivosti si bil naučen vse težave v duhu pokore voljno pretrpeti. S. Pokora te je učila, v čim je pravo spreobrnjenje, in kako pravičnost zadobiti. S. Molitev te je skrbno učila Boga dopadljivo moliti, in si potrebne gnade sprositi. Si videl veliko nevarnost, sramežljivost in srčnost s. Čistosti. S. Ponižnost, in njena duhovna hči s. Pokorščina ste te ravno kar skrbno učile s ponižno pokorščino Bogu dopasti. Vse potrebne nauke si že prejel, po teh zvesto živi, in ti bo zadosti.«
»O sveti Angel božji, prizanesi mi: ti si rekel, vse potrebne nauke si prejel; pa s. Ljubezni nisem še obiskal, vendar sem vselej slišal, da je ona nar potrebnejša, kraljica vseh čednost, duša vseh dobrih del, začetek in konec vsega dobrega.« Angelu so bile moje besede všeč, in mi je prijazno odgovoril: »O Feliks! tvoja misel je od Svetoželje, za to dobra; vendar pa smo Ljubezen že obiskali.« »Kdaj?« sem ga vprašal. »Smo jo že,« je trdil. »Pa ne,« sem mu iz naglosti odgovoril, »nismo je obiskali ne.« Angel ni bil moje nadležnosti nevoljen, temveč me je tako učil: »Ljubezen smo obiskali, ker je pri vseh svetih podložnih kralja Resnice. Ona je gnala s. Samoto v puščavo razodete resnice, in sebe premišljevati; je Čistomisel učila po božji svetosti pravično misliti, in delati; je bila pri kralji Resnice, ker brez ljubezni ni resnice; Strahbožji je iz ljubezni, kakor si že slišal; ona je duhovno življenje s. Bogaslužnosti; Potrpežljivost pride iz zgolj ljubezni do Boga, in do bližnjega; ljubezen je v hiši s. Pokore, ker brez ljubezni ni pokore, ni odpuščanja; ona priganja s. Molitev s solzami prositi obilnejši gnade čedalje prejemati; uči s. Čistost zavoljo Boga svoje slabosti premagovati; s. Ponižnost le od nje živi, in s. Pokorščina le zavoljo nje vse pravične zapovedi dopolnjuje. — Ljubezen je duhovno življenje vseh bogaboječih, in duša vseh dobrih del, pa skrita ostane; dela ljubezni vidiš, nje pa ne; Bog jo daje, jo vidi, in plačuje. Ona ima vse podobe, je zmeraj ena, pa zmeraj drugačna, je stanovitna pa se vedno premenjuje, ali se razodeva pod drugačno podobo: je prijazna in bistra, je krotka in svareča, je pravična in usmiljena, je velika in majhna, je molčeča in zgovorna, je ponižna in oblastna: ljubezen vse to dela, pa je ne vidiš. — Prosim te pa ne se zapeljati. Napuh, hinavščina, lakomnost, lastna ljubezen, ravno to dela, kar čista ljubezen, dasiravno ne iz čiste ljubezni; spačena lastna ljubezen je tudi včasih usmiljena, potrpežljiva, ponižna, dobrodelna, pa le na videz dela. Namen dobrih del pričuje od kod je, če iz svete ali spačene ljubezni. Namen svete ljubezni je le božja čast in zveličanje bližnjega; namen spačene ljubezni je le lastno dopadajenje, ali dobiček. Ta dvojni namen razloči dobre in slabe dela, zveliča ali pogubi, pa to je pred svetom sploh skrito, in le Bogu odkrito. To primora v ponižnosti živeti, nikoli se v svojo pravičnost zanašati, vedno prositi za svetlobo, zmeraj očiščevati svoje srce. Prosim te ne pozabi teh naukov.«
»Tvoj nauki,« sem Angelu odgovoril, »so sveti, čisti, potrebni in meni prijetni. Zdaj tebe in Svetoželjo ponižno prosim mi povedati, kaj mi je storiti; pojdem domov, ali tukaj ostanem? Kaj bo moji duši boljši, želim zvedeti in storiti.« Svetoželja mi je odgovorila: »Ljubi moj Feliks! le tukaj ostani; vem, tudi pri hudobnih ti je mogoče pravično živeti, pa težja. To je moja misel, vendar, kar bo Angel rekel, more obveljati.« Angel je besede Svetoželje potrdil, in jaz sem obema rekel: »iz srca vama bom pokoren, pa zvedeti želim, pri kom naj tukaj ostanem?«
Angel mi je odgovoril: »Feliks, sam veš kako slabo si na široki poti, in na goljufnem mestu živel: torej moreš v hiši s. Pokore vse dni svojega življenja biti.« »Tvoj svet je dober,« sem Angelu rekel, »pa ne vem, če bom mogel vse delati, kar mi bo zapovedovala: želim in se bojim, trpljenja sem vreden in potreben, vendar ....!« »Kaj hočeš reči?« mi je Angel nekoliko ostro odgovoril. »Če si trpljenja vreden in potreben, zakaj si pomišluješ? Hočeš brez trpljenja se spokoriti, in v nebesa iti? Pomisli, kaj in koliko si trpel na poti pogubljenja. Si že pozabil, koliko nepokoja in nadležnosti si prestati mogel, in zraven dosti bolečega pečenja svoje vesti? Trpel si dosti za večno pogubljenje, se pa trpeti bojiš za nebeško kraljestvo? — Tebi ne bo preveč, ali predolgo, če v pokori do smrti živiš, ker tvoje življenje je kratko, trpljenje majhno, plačilo pa veliko in večno.« Jaz sem z očmi v tla svareče besede božjega Angela poslušal, in potlej mu srčno odgovoril: »Svoje slabosti sem žalosten, in se hočem Bogu v dar dati vse dni svojega življenja; samo prosim, spremita me do s. Pokore.«
Gremo tja, pa jaz sem hitel, in skoraj Svetoželjo prehitel. Sem ugledal vratarja Sovraštvo, pa se ga nisem nič bal, ker mi je njegovo dobro srce že znano bilo. Kadar sem pred njega prišel, me je brž poznal, in prijazno povprašal, kaj hočem? Svetoželja mu je namesto mene odgovorila: »Ta moj tovariš Feliks želi v ti hiši do smrti biti.« Vratar me je ljubeznivo pogledal, in mi rekel: »S. Pokora bo tvojega prihoda vesela, le srčno in stanovitno jo bogaj.« Sem se mu priporočil, in šel v dvorišče s. Pokore. Angel me je za roko prijel, ustavil in učil, rekoč: »Kadar boš pred s. Pokoro prišel, poklekni, in jo kleče prosi te me svojce vzeti.« Angelu sem pohlevno odgovoril: »Ponižujem se rad, in bom storil, kar si mi zapovedal, vendar tvoje zapovedi ne umem.« Vratar mi je rekel: »S. Pokora bo tvojega prihoda vesela: zakaj jo morem prositi me med svoje vzeti?« Angel me je učil, rekoč: »Božja milost je neizrečeno velika, vendar grešnikov dolžnost je se poniževati. O da bi ti vedel, kako velik dar je pokora! Smrtni greh zaničuje Boga, tapta Jezusovo sveto kri, dušo ognusi, zapre nebesa, odpre pekel; resnična pokora vse to popravi, za to je posebni dar usmiljenega Boga. Hudodelnik v smrt obsojen bi svojega sodnika, kleče rad prosil mu odpustiti, in bi za veliko srečo štel s poniževanjem, z žalostjo, in z majhnim trpljenjam smrti oditi. Če le pomisliš, kaj je telesna smrt mimo večnega pogubljenja, se boš rad ponižal, in prosil v stanovitni pokori živeti.« Angelu sem odgovoril: »Te zahvalim za podučenje; že prej sem bil pripravljen se poniževati, zdaj pa tudi vem, zakaj se moram, in bom rad storil, kar si mi zapovedal.«
Angel mi je rekel: »Prav si odgovoril, pa le skrbi stanoviten ostati. Zdaj sam pojdi do s. Pokore, se ponižaj pred njo in jo bogaj, pa mene in Svetoželje ne bož več videl; povsod bova sicer pri tebi, pa nevidna. Boga ljubi, njega se boj, njemu služi, stanoviten bodi v njegovi službi; pri sodbi bom tvoj tožnik, ako me ne poslušaš: le živi sveto, da v moji družbi Boga hvališ vekomaj.« Besede Angela so moje srce presunile in me prestrašile, solze so se mi udrle, in kadar sem si solzne oči brisal, sta Angel in Svetoželja izginila, sam ostal v dvorišču s. Pokore. Ves čas svojega življenja nisem enake žalosti občutil; potelj sem mislil, in dejal: To je skušnja moje stanovitnosti; tudi učenci so bili Jezusovega odhoda žalostni, pa jim je to bilo dobro, tudi meni bo tako: naj se zgodi božja volja.«
Kadar mi je vidna pomoč Angela in Svetoželje izginila, sem bil ponižnejši, sem svojo slabost bolj čutil, in le v Boga svoje upanje stavil. Sem šel pred s. Pokoro, pred njo pokleknil, in jo ponižno prosil: Zavoljo božje milosti, in Jezusovih ran te prosim me vzeti med svoje otroke; tukaj želim biti vse dni svojega življenja. S. Pokora mi je prijazno rekla: »O Feliks! tvoja dobra volja je Bogu všeč, pa le obljubiti je premalo, moraš tudi po volji božji v pokori živeti. Boš pokoren Bogu, meni, s. Pokorjonju in s. Postu? Ti si že bil v ti hiši, in nekoliko veš kako živimo, tudi veš, da se pokore potreben, torej mi odkrito povej, kaj misliš?« »Drugega ne mislim in ne želim,« sem ji odgovoril, »ko v pokori biti do smrti. S. Pokora je zahvalila Boga, moje ime, priimik, deželo, starost in dan mojega prihoda zapisala, potlej mi je ukazala vstati, in mi je srčnost dala. Je brž po svoji služabnizi poklicala s. Pokorjenje, in njemu me v oblast dala. Vsi prebivalci hiši s. Pokore so bili mojega prihoda veseli, so Boga hvalili, in so me prosili v dobrim sklepu stanoviten ostati.
V pričo Boga, Marije, vseh svetnikov, in vseh ljudi svojo veliko slabost spoznam: prve dni svojega stanovanja v hiši s. Pokore je bilo moji slabi natori nepriljudno: zgodaj vstajati, dolgo premišljevati in moliti, delati, se postiti, in drugo ni bilo mojemu telesu všeč, pa božja gnada mi je pomagala, hitro sem se privadil, potlej lahko in veselo živel. Čudno premenjenje je bilo v meni: prej sem po svojih hudih željah v grehih živel, vendar nisem bil vesel, ker me je vest pekla; potlej sem v solzah veselo živel; moji grehi so bili zmeraj pred mojimi očmi, sem jih milo obžaloval, pa če sem jih bolj obžaloval, veseliši sem živel, ker sem v božjo milost, in v zasluženje Jezusovo trdno ji upal. Velikokrat sem mislil, in dejal: O hvala bodi usmiljenemu Bogu, katiri me je po svoji veliki milosti od pogabljena rešel, kamor sem hitel s svojim slabim življenjam! O zapeljivi svet, o zmoteni Adamove otroci! vi se na pameti mešate, ker veliko trpite za iti med hudiče v večno pogubljenje. Mar bi Bogu zvesto služili, katiri tudi tukaj plačuje dobre dela s čeznaturnim veseljam s. Duha, po smrti pa jim sebe uživati daje na vekomaj.
O zapeljane duše! premislite, in slepo ne hitite v večno pogubljenje. Boljši je mir vesti od velikega bogastva; boljši in slajši so solze od vsega strupenega veselja sveta. Vrnite se iz vsega strupenega veselja sveta. Vrnite se iz vsega srca k usmiljenemu Bogu; zakaj plačilo greha je večna smrt, plačilo prave pokore je večno življenje. V pokori, v solzah, v božji službi hočem stanovitno živeti, da Jezusa pravičnega sodnika prijaznega najdem. Vedno ga bom prosil tudi mojim zapeljanim bratom in sestram gnado dati prave pokore, da jaz in oni pridemo v sveto družbo Marije, Angelov, Aposteljev, Martrenikov in drugih Svetnikov usmiljenega Boga ljubit in hvalit vekomaj. Amen.
NA NOVEGA GLEJTA DAN.
Vocatum est nomen eius JESUS
Je njega ime bilu imenovanu JEZUS
En srečen, veseli in vseh troštov nebeških poln dan in začetek novega glejta, nebesno večnost N. N. voščim in prosim od taistega, kateri danes tu sladku in nersveteši ime JEZUS si je izvolil. Le-tu bodi celu glejtu vaše veselje, trošt in pomoč, kakor j ebilu preroka Abacuca, kateri je dejal, da vse svoje trošte jišče v tem s. slatkem imenu JESUS: Ego autem guadebo in Domino, & exultabo in Deo JESU meo. In tudi Marija Devica, ta nervečji duhovni trošt, v tem s. imenu je našla, ki pravi: Exultavit spiritus meus in Deo Salutari meo. Moj duh se rezveseli v Bogu, mojemu zveličarju, namreč v JESUSU, zakaj JESUS hoče reči zveličer. Le-tu sladku in nersveteši s. ime bodi vaš trošt in pomoč le-tu glejtu 1697., katera danes začne. In kadar bi bilu meni mogoče, jaz bi hotel danes sturiti, kakor vselej na novega glejta dan je strnil celitarski krajl Livius, kateri v eni zlati kočiji po celem mestu se pustil pelati in z le-te kočije rdeči zlati so kapali, na katerih je bilu zapisanu: Krajl vošči starim in mladim, bogatim in ubogim enu srečnu in veselu novu glejtu. Ali Bug meni odpusti, aku želim v zlati kočiji se pelati, dokler meni moja regula prepovej, se pelati v kočiji in danarje imeti. Zatorej N. N. bodo mojo dobro volo namejsti dejanja vzeli in namejsti rdečih zlatov sem ofrav Očetu nebeškemu našega Odrešenika Kristusa JEZUSA, da bi skuzi le-ta moj današni sveti ofer enu srečnu novu glejtu hotel dati N. N., duhovnim in deželskim, starim in mladim & c., da bi letu glejtu 1697. zdravi, veseli, bogati in zlasti v gnadi božji dokončali. In da bodo N. N. enu znamene moje dobre vole imeli, taistom hočem (vsakateremu po njegovem stanu) en faconetel šenkat; in če v le-tega bodo flisnu gledali in premišlovali, jim obljubim z božjo pomočjo, da bodo enu srečnu novu glejtu imeli, ter jih začnem ven deliti. Nerpoprej sem dolžan novu glejtu dati tem visoku časti vrednem mašnikom, dokler sam s. Duh zapovej za Bolgam nerprvu mašnike častiti, rekoč: Honora Deum ex tota anima, & honorifica sacrdotes. In s. Krisostomus pravi, da čast in stan teh mašnikov je večji kakor čast in stan teh krajlov: Si vis videre quantum absit Rex a Sacrdote, expende modam potestatis utrique traditæ: Vulebis Sacrdotem multo sublimus Rege sendetem, qui terrenarum rerum administrationem sortitur, verum Sacrdoti Deses in Coelo est collocata, & da coelestibus negotijs pronuntiandi babet potestatem. Zatorej se spodobi, da nerpoprej bom mašnikom dal za novu glejtu en faconetel in ta nerlepši, namreč faconetel s. Veronike. Le-ta bogaboječa in sveta gospa je šla za Kristusom Jezusom, kadar je vlekel ta težki križ na hrib Kalvarije ter se je v srcu smilil Veroniki, taku da milu se je jokala; in kadar je videla, da očesa in obliče Kristusavu je bilu polnu krivi, pade na svoje kolena ter s svojim faconetelnom Kristusavu obliče obriše. Kristusu ta bogaboječa šlužba dopade in v tem faconetelnu svoje svetu obliče drukanu pusti, kateri še današni dan v Rimi z enu veliku čudu tem bogaboječem krščenikom se kaže.
Tega vam, o častiti mašniki, šenkam, v tega se imate vi špeglat, kateri ravnu k vam pravi: Exemplum dedje vobis, ut, quemadmodam ego feci, ita & vos faciatis. Kristus 33 glejt je iskal te izgublene avčice ter za zveličanje taistih v nevarnost je postavil svoj život kakor en dober pastjer. Ego sum Pastor bonus, & pono animam meam pro ovibus meis. In ni iskal obenega posvejtnega dobička, ampak zveličanje teh duš. Filius bominis venit quærere, & salvum facere, quod perierat. In vsak dan v tempelni je vučil tu, kar ima sturiti človek, aku hoče zveličan biti. Quotidie erat docens in temple. In vse le-tu, kar je učil folk držati, on sam je poprej taistu sturil. Capit Jesus facere, & docere. Ter za odpuščanje grehov tega folka sam sebe je Očetu nebeškemu ofral. Christus dum adbuc infirmi assemus, secundam tempus pro impijs mortus ost. O častiti mašniki, le-ta faconetel s. Veronike za novu glejtu vam šenkam, v le-tega vednu gledajte in premišlujte in poslušajte, kaj vam pravi: Exemplum dedje vobis & c. Zatorej, moj mašnik, če hočeš enu dobru in bogatu glejtu za tvojo dušo imeti, Inspice, & fac secundum exemplar, quod tibi in monte monstratum est. Kristus, kar je hotel učiti ta folk, om je poprej taistu sturil. Kar vi mašniki imate vučiti ta folk, gledajte, da boste taistu poprej sturili in držali, da vam ne bodo mogli reči: Dicunt, & non faciunt. In da ne boste prešlišali: Medice cura te ipsum. Kakor z velikim špotam tvojem je mogal šlišat Gorgins Besednik, kadar je pridigval purgarjam v tem mestu Olimpia od merz, zakaj purgarji so veliku savraštvu vmej sabo imeli: Melantius purgar na sred pošlušalcev stopi ter na ves glas zavpije: Hic nobis da concordia præcipit, qui se, & uxorem, & ancillam, tres in ona domo concordare non potuit, Medice cura te ipsum. Varuj nas, G. Bug, da bi mi mašniki in pridigarji mogli šlišat takršno pesem. In s. Krisostomus nam pravi, da bulejše bi sturili, da bi molčali, zakaj več škodimo, kakor pa nucamo, zamerkajte dobru njegove besede: Si non nanueris opera, tantum loquens, non profuisti, sed & potius læsisti. Melius est takere. Quare? Opus mibi reddis impossibile. Cogito namque, quod, si tu tanta differens non efficis, multo magis ego venia dignus sum. In gvišnu obeden tulikajn ne škodi dušam kakor en pridigar, ki grešnu živi. Nemo amplius in Ecclesia nocet, quam qui prverse agens, nomen, vel ordinem Sanctitatis babet. In večji nuc dušam prinese nedolžnu in svetu živejne tega pridigarja kakor njegove vučene pridige, tako pravi s. Krisostomus: Multo fideolir, & certior est, doctrina operum, quam sermonum. Kateru je bil spoznal oni pridigar, katerega je eden vprašal, zakaj on tulikajn ljudi h pokuri ne preobrne, kulikajn jih je bil preobrnil s. Bernardus Senensis, dokler njegove pridige pridiguje. On odgovori: »Jaz imam njegove pridige ali nimam njegovu svetu in nedolžnu dejanje. Zatorej moje pridige niso taku nicne kakor s. Bernardina. Tedaj če hočeš, da tvoje pridige bodo nucne, imaš ti taistu držati, kar večiš držati tvoje pošluščavice, meni in tebi, o pridigar, pravi s. Lavrentius Justinianus: Dabis voci tuæ vocem virtutis, si quod svades, tibi prius persuasisse cognascaris; validior operis, quam oris vox est. Fac, ut loqueris. Gledaj tedaj v le-ta tebi šenkani faconetel Kristusa Jezusa, kateri je poprej sturil, potlej je druge vučil. In vse sklenem s s. Bonaventuram: Hic sit sapientia, & maditatio tua, & studium, semper da Christi meditare, unde vel provoceris as imitandum eum, vel ad amandum eum exciteris. Quanto enim se quisque ei in virtutis imitatione bic conformare studuerit, tanto ei in prima gloria, & charitate appropinquabit, & similioe erit. Bodi tedaj, moj mašnik, exemplum fidelium in verbo, & conversatione, charitate, in fide, & častitate, ut profectus tuus manifestus fit omnibus.
Za mašnikom gre ta žlahtni in bogati. Pridite tedaj semkaj in vzemite vaš faconetel! In le-ta ni en gmajn, ampak en krajlevi, katerega danes je meni posodila krajlica Elizabet, portugalskega krajla hči. In le-ta je silnu lep in čuden, zakaj en dan je videla pred krajlevem dvoru petlerje na almožno čakati, vzame ta faconetel, ga nepolni s kruhom in mešam ter nese petlerjom. Jo sreča krajl, nje oče, jo vpraša, kaj nese. Odgovori: »Rožice.« Oče hoče vidit, mu pakaže, ter kroh in mesu rože ratajo. Le-ta faconetel šenkam vam žlahtnem in bogatem. Ali morebiti en sam vam ne bo zadosti, zakaj če bogatejši je človek, več želi imeti. Bodi tedaj! Vam hočem dva šenkat in obadva sta glih lepa; in le-ta drugi je faconetel Klotilde, španskega krajla hčere. V tem tudi ta krajlica je nesla jetnikom kroh za almožno; jo vpraša tudi nje oče, krajl Maurus: »Kaj neseš?« Odgovori ona: »Gartrože.« Odpre faconetel in ni bilu drugega noter, ampak lepe frišne gartrože. Le-te reztala tem ubogem jetnikom, kar precej supet bele trente ratajo. Ta dva tedaj vam šenkam. Oh, koku ste srečni vi bogati, dokler vsak dan lahku zamorite takršne čuda delat, zakaj če hočete, vaši piselci kruha, vaše reztrgane gvanti in polomneni šulni, kateri pod postelo se valajo, če za božjo volo ubogim petlerjom jih daste, lepe rožice in gartrože ratajo, iz katerih angeli v nebesih bodo lepe krancelne spetli in vaše glave kronali, katere vas bodo glejpši cerale kakor te krajleve krone. Pošlušajte s. Krisostoma. Melius est artem eleemosijnandi siere, quam esse Regem, diademate coronati. In dokler vi bogati želite še bogatejši ratat, Date, & dabitur vobis? Z obeno kupčijo ne boste hitrej obogatili, zakaj s. Avgustinus pravi, vis esse Mercator bonus, fænerator egregius, da quot non potes retinere, ut recipia, quod non potes omittere, Da modicum, ut recipias centuplum: da temporalem possesionem, ut consequaris ætrinam bæreditatem. Kateru sam s. Duh potrdi skuzi tega modrega, rekoč: »Fæneratur Domino, qui miseretur pauperis. Ne boj se, zakaj gvišnu na tem svetu ali na onim boš polonan, kakor te zagviša ta modri, rekoč: Benefac justo, & invenies retributionem magnam, & si non ab ipso, certe a Domino. Katero resnico lahku morem potrdit z eksempleni.
Piše s. Grogor ed enega suštarja z iemnam Deusdedit, da le-ta vsako soboto je petlerjom vse dal, kar je njemu taisti teden od živiža čez ostalu, ter vsako sabato je videl, da angeli enu lepu prebivalšče v nebesih so njemu pripravlali. Tomas Kantipratanus piše, da ena gospa ob času velike lakote je bila svojo hišo odprla, katera je bila polna žita, da petlerji po svoj voli se so mogli z žitam oskrbeti, ali če več so proč nosili, več žita je v hiši se videlu. In sedem dni pred smrtjo le-te gospe je bil angel Božji v podobi ene ptice prišal in pred hišo te gospe taku lepu pil, da od velike slatkusti je bila nje duša od telesa se ločila in s tem angelom v nebesa zletela pošlušat do vekoma to nebeško muziko. Tiberius cesar vse svoje šace je bil petlerjom dal, da mu ni bilu nič ostalu, zatorej cesarica je bila srdita in je njega kregala, da je vse rezdal. Ali cesar je dejal: »Bug bo meni povrnil.« Kateru tudi se je bilu zgodilu, zakaj en dan je videl en kamen, na katerem je bilu znamene s. križa zarezanu. Zapovej cesar proč ta kamen vzdignit, da bi ljudje po njemu ne hodili. Ga vzdignejo ter en velik šac najdejo. Erdicius, rimski purgar, ob času velike lokote 4000. petlirjev je živil ter en dan je šlišal z nebes le-ta glas: »Erdici, tibi, & semini tuo panis non deficiet in æternum, quia me famis tempore in pauperibus meis refecisti. S. Grogor skuzi almožno svojo je bil to nervečji čast na zemli dosegil, zakaj je bil papež ratal. Leo z gmajn soldata je bil rimski cesar ratav, dokler enega slepega človeka z vodo je bil napojil. Ah, nihdar bulejše kupčije ni na svejtu kakor Kristusu posodit skuzi almožno, zakaj gvišnu na tem svejtu ali na onim obilnu povrne. Zatorej bodite usmiljeni vi bogati proti tem ubogim za vaš dobiček, kakor lepu vas opomina s Krisosotomus, rekoč: »Da ergo, bomo pauperi terram, ut accipias cœlum: da nummum, ut accipias regnum: da micam, ut accipias totum: da pauperi, ut des tibi, quia quidquid pauperi dederis, tu bebebis: quod pauperi non dederis, babebit alter. Le-tu vse potrdem s tem, kar berem od te bogaboječe vduve, Ida z imenom. Le-ta žena vsak dan veliku petlirjev je s potrebo oskrbela. K zadnjemu zboli ter en dan je bila zamaknjena in pred rihterja nebeškega pelana, ki hudiči za vse, kar je bila hudega sturila, so jo obtožili, da ni vešla, koku se zgovorit. Za tega volo z velikem strahom je stala. Pole vidi, da vsi petlerji, katerem je bila dobru sturila, so pred rihtarja nebeškega prišli in almožno, od taiste prejeto, kazali ter za gnado prosili. Takrat rihtar nebeški sodbo sturi, da nemesti taiste almožne se ima tej ženi nebesku krajlevstvu dati. Oh, kaj z en velik Ion! Oh, kaj z en lep dobiček je le-ta! O bogati, če želite tedaj taisto strašno uro prošnike imeti, bodite usmiljeni prati tem ubogim, zakaj če pa zdaj boste neusmiljeni, ob taisti uri vam se bo godilu kakor oni neusmiljeni bogati lisici, katero so večkrat prišle podgane za almožno prosit, ali neusmiljena lisica je dekli dejala, da nima časa, ni pridejo en drugi dan, in če ne pujdejo proč, da jim hoče eno drugo pokazat. En dan ta lisica gre s hiše ter v mreže pade in se taku noter zaplete, da ni mogla ven. Gleda okuli sebe, da bi kateri ji ven pomagal ter zagleda taiste podgane mimu gredoče; jih začne pohlevnu prosit, da bi štrike odgrizle in taisto od smrti rešile. Podgane jo poznajo ter pravijo: »Mi nimamo časa, pridi jutri!« Lisica se začne jokat, rekoč: »Bodo jagri prišli ter mene bodo umorili, če hitru meni ne pomagate.« Podgane so dejale: »Molči, ali bomo tebi eno drago pokazale!« Na le-tu pridejo jagri ter lisico ubijejo. Vidite, kadar lisica bi bila usmiljena, podgane bi jo bile od smrti rešile. (Appljica.) Zatorej vzemite, vi bogati, ta dva faconetelna in bodite usmiljeni kakor Elizabet in Klotilda, da vaša almožna vas bo pred to večno smrtjo rešila, kakor pravi Tobia: Eleemosyna ab omni peccato, & a morte liberat, & non patietur animas ire in tanebras. Fiducia magna erit coram Deo eleemosyna omnibus facientibus eam. In v tej viži enu dobra glejtu boste imeli.
Zdaj pa bom tem zakonskem čast sturil, dokler njih stan je en častiti stan, po besedah s. Pavla, ki pravi: Honorabile conubium in omnibus, & thorus immaculatus. In sam G. Bug ima dopadejne nad taistomi, kadar se lepu glihajo. In tribus placitum est spiritui meo, quœ sunt probata coram Deo, & bominibus. Concordia fratrum, & amor proximorum, & vir, & mulier bene sibi consentianes. In dokler zakon dvej peršoni zapopade, morem tedaj dva faconetelna taistom šenkat, enega možu, ta drugega ženi. In ravnu imam en par, katera gvišnu se bosta dobra rajmala tem zakonskem. Zamerkajte! V Rimi en gospud je bil poslav svoji navesti en lep faconetel, v katerem z zlatimi židami je bila podoba cesarice Livije štikana in poleg enu goreče srce, nad cesarico pa so bile le-te besede zapisane: Si tu sic. Navesta prajme ta faconetel ter precej zamerka, kaj pomeni, namreč če ona bo taku dobra in potrpežljiva kakor cesarica Livija, da on jo bo ljubil iz srca. Zakaj od le-te cesarice se bere, da nihdar cesarju Avgustu, svojemu možu, se ni zamirila ali eno zoper besedo rekla, dasilih je vešla, da k drugem ženam je hodil, in kadar so prišli takršne reči pravit, ni hotela poslušat, temveč je moža zagovarjala in pruti njemu se izkazala, kakor da bi nič za le-tu ne vešla. Zatorej tudi cesar ni nihdar Liviji obene reči odpovedal. Ta nevesta le-tu vse dobru zgrunta s tega faconetelna in hitra začne en faconetel štikat ter v taistem sturi podobo Sokrata filozofa in poleg njega enu goreče srce ter na Sokrata zapiše le-te besede: Et tu sic, ter ga pošlje svojemu ženinu. On ga začne premišlovati ter zastopi, kaj pomeni, namreč da če ona ima biti kakor Livija, on ima biti kakor Sokrates, kateri je imel takršno potrpežljivost s svojo hudo in tagotno ženo, da ves volni svejt se čudi, zakaj nihdar ji ni ene hude besede rekel, ampak vse s smehom je prenesel, in kadar jo ni mogel z dobro besedo potolažit, se je s hiše pobral; in en dan, kadar je s hiše šel, da bi nje nepametne besede ne šlišal, ona se rezjezi ter popade posodo, katera ponoči se nuca, ter teče na oknu in taisto rezlije na moža. Sokrates gori pogleda ter s smehom k ženi reče: »Moja Cantipa, jaz sem dobra vejdil, da po takršnem strašnem grmejnom se bo dež ulil, ali dobru zame, da ni toče.« Ženin vse le-tu dobra premisli ter pravi: »Moja navesta ima prav, zakaj če jaz hočem, da bi ona Livija bila, jaz tudi imam Sokrates biti in v tej viži ne bo nihdar hude besede vmej nama; oku ona bo meni zanašala, jaz pa njej.« Le-ta dva faconetelna vam zakonskem šenkam in aku žena bo kakor Livija, mož kakor Sokrates, ne bo nihdar krega vmej vami. In ravnu le-ta lepi in nucni nauk je dajal aragonski kralj Alfonus tem zakonskem, rekoč: Tunc matrimonium tranquille exigi posse, si maritus surdus, uxor cœca fiat. Ki Erasmus Roterodamus da uržoh, zakaj ta krajl je dejal, da mož ima mutast biti, žena pa slepa, rekoč: Innvens fœmnas Zelotypiœ obnoxias esse, & maritis uxirum garrulitatem molestom esse qua molestia carebunt, si surdi fiant: sicut, & uxores vitie Zelotypiœ, sicœcœ efficiantur. Zatorej, vi žene, aku hočete enu dobru glejtu imeti, le-ta faconetel hranite in dobru premislite Livijo cesarico ter ne pošilajte špegat za vašem možem, ne odgovarjajte njemu; kadar on pravi »ja«, vi ne recite »ne«, da vam se ne bo godilu kakor oni ženi, katera je imela en taku dolh jezik, da vselej je hotela možu udobit. En dan mož prinese damu 12 druggu ter ženi reče, da ima taiste h kosili pripravit. Ona jih vzame in gleda ter pravi: »Niso druggi, temveč so kusi.« Mož pravi: »Si slepa, da ne vidiš in ne poznaš kuse od druggu?« Ona pravi: »Menem, da ti si obnoril, ki praviš, da so kusi.« Mož pravi: »Bodjo kusi ali druggi, gledaj, da jih ti dobru spečeš,« in se proč pobere, da bi uržoh ne imel, se z njo preperat. Sedeta k mizi, začneta te ptice jejsti. Ona vseskuzi je dejala: »Ah, koku dobru so pečeni ti kusi! Gvišnu so debeli in dobri le-ti kusi« & c. Mož k njej pravi: »Bodite že druggi ali kusi, ji in molči!« Ona pa: »Zakaj bom molčala?« Ja, ja, ja, da so kusi & c. Takrat mož: »Jaz bom sturil tebi molčati!« ter jo dobru oklofeta ter se s hiše pobere. — Drugu glejtu na taisti dan spumne žena na kuse ter pravi k možu: »Spumniš, kaj si bil meni lani na današni dan sturil zavolo onih kusu, katere si dejal, da so druggi?« Supet se začneta preperat in spet jo še ble oklofeta. Ona začne šrajat na ves glas. En šušter, kateri blizi je štacuno imel, teče v hišo gledat, kaj ta šraj pomeni. Zastopi od gospuda, kaj se je zgodilu ter gre nazaj v štacuno; začne svoji ženi pravit, kaj se je zgodilu. Ona pravi, da taista gospa ima prav, on pa je dejal, da ne. Se začneta kregat in preperat, dokler on se je bil rezjezil in popade za šobo ter ženo začne ometat in goslat. Ljudje, ki so mimu šli in so ta boj videli, vprašajo, zakaj le-tu gre. Zastopijo uržoh, se rezglasi po mejsti; žene so ženam prov dale, možje so dali, da nimajo prov. Povsod se vzdigne kreh in boj. Oh preproste žene, da za enu nič sebe v zamero pri možu pripravijo! Ah, gledajte na ta faconetel in sturite kakor Livija, katera nihdar svojemu cesarju se ni zoper postavila, in le-tu sturiti ste dolžne, kakor s. Pavlus vam zapovej, rekoč: Mulieres viris suis subditœ sint, sicut Domino. In cilu en ajdovski vučenik pravi, da vi žene ste dolžne po glavi vašega moža se obrnit. Mulier suum arbitrium omnino exuere debet, ut marito obtemperat. In da bi si lih mož preprost bil, ste dolžne ga zanašat, kar nerveč vam je mogoče, zakaj da bi si lih hotele se jeziti, kregat in ga fržmagovati, vener vam ne bo nič pomagalu, kakor k zadnjemu je bila spoznala ona žena, od katere sem bral, da je imela enega preprostega in maluvrednega moža. Ona je mogla vse opravit, on pa ni bil za drugu, ampak za jejsti in za spati. Zatorej žena večkrat ga je kregala in tepla. En dan ona je imela s hiše pojditi; priporoči možu pišata, da bi kaj jastreb jih ne snedel. On jih je varoval en čas, ali k zadnjemu zaspi v eni senci. V tem prileti jastreb in enu odnese. Žena pride damu, zamerka, da enu manka, moža kliče in išče, ga najde v senci, popade eno palco in ga dobra otepe in omlati. Drugi dan supet gre z duma, možu priporoči pišata in mu prepovej, da nima z lonca jejsti, kateri je na polici stal, rekoč, da je strup noter. Ali ni bil strup, ampak med, zakaj ona je rada med ješla. Ta sromaške mož se je bal, da bi spet katera ne izgubil, gre in vse na eno špago prveže ter jih pusti. Prileti jastreb, zgrabi enu in vse vkupaj proč nese. Sromak se prestraši ter misli: »Če žena zavolo enega samega je mene taku neusmilenu stepla, zdaj me bo cilu ubila.« Caga ter misli: »Bulejše je, da sam si bom zavdal, kakor da bi ona mene ubila.« Vzame ta prepovedani Ionc ter začne ven jejsti, dokler je bilu kaj notri, no pravi: »Zdaj, zdaj bo mene konec,« ter se položi na postelo, rekoč: »Vsaj bom na moji posteli umrl.« Natu pride žena damu, gleda po pišatah, jih ne vidi; ni moža, gre v hišo; ga najde reztegnjenega na posteli, ga vpraša po pišatah. On vse povej, koku se je z nimi godilu. Kadar žena zastopi, da jastreb vse pišata je odnesel, popade eno debelo palco ter k njemu pravi: »Ah, leni tat, z le-to bom tebe mlatila, dokler te bom ubila.« Ta bore mož začne vpiti: »Nehaj, nehaj, žena, zakaj zdaj, zdaj bom umrl, dokler sem ves strup z lonca snedel.« Takrat ona reče: »Zdaj videm, da zabstonj je ženi glavo rezbijat, kadar mož noče dobrega sturiti. Nič ne pomaga, ampak ta luba potrpežljivost,« katero Livija je s svojim možem imela. Zatorej, žene, vzemite le-ta faconetel, premislite ga dobru ter enu srečnu glejtu boste imele, če boste vednu spumnile, da niste v Indijah, ki je navada, da mož in žena, kadar vkup prideta, se skušata, kdu je močnejši, in če žena moža premaga, taku ona hlače nosi ter mož ženi more pokoren biti, temveč da ste v taisti deželi, ki vir caput est mulieris, sicut Christus caput est ecclesiæ, & sicut Ecclesia subiecta est Christo, ita mulieres viris juis in omnibus.
Zdaj tudi vi možje vzemite vaš faconetel ter premislite pamet, ljubezen in potrpežljivost, katero Sokrates je imel s svojo hudobno ženo Ksantipo, dasilih ni slišal, kaj s. Paulus je zapovedal možom, namreč: Viri, diligite uxores vestras, sicut Christus dilexit Ecclesijam. Če vi možje boste pamet nucali kakor Sokrates, da z ženo ne boste mir prelomili, dasilih žene vam bodo uržoh dale, skuzi vašo potrpežljivost boste ženo potolažili in mir v hiši imeli in z mirom vse sreče, kakor vas zagviša s. Krisostomus: præcipiuum illud est domestecæ pacis, ac bonorum omnium fundamentum, si uxar viro pri omnia consentiens sit; nam ubi boc fit, nibil triste contingere potest. Quo pacto cum caput corpori conneocum, conjunctumque sit, ulla ibi seditio, ullla dispensio possit exoriri? Gvišnu, da se ni bati v takršni hiši obena nesreče, zakaj s. Tomas a Villa Nova pravi, da takršna hiša je nebu, če pa je krejh v mej možem in ženo, hiša paku rata. Si uxor & maritus in concordia sunt, quid est domus nisi cœlum? Si autem discordia est inter illos, quis est, nisi infernus? In le-ta mir silnu močnu G. Bogu dopade, kakor dol vzamem s tega, kar berem od s. macaria, karetemu je bil razodel, da dve ženi v tem mestu Aleksandria so taku dopadeče njemu, kakor Macarius. Le-ta gre te dvej ženi obiskat, da bi vejdil, kaj z enu svetu živejne peljejo, ter drugega ne najde, ampak da z možem mirnu žive. Vidite, o zakonski, koku Bogu boste dopadli, če mir boste ljubili, zatorej možje poflisajte ta s. mir imeti, kakor vas opomina s. Paulus, rekoč: Pacem habete, & Deus pacis, & dilectionis erit vobiscum.
Ali šlišim, da oni mož pravi: Pater, jaz bi hotel iz srca rad, da bi vmej nama mir bil; jaz nikuli priložnosti ne dam kregu, ali ona je huda kakor ogenj, obena reč ni po nje misli, vse hoče po svoji glavi & c. Zatorej jaz tebi šenkam ta faconetel, na katerem je Sokrates, kateri je imel Ksantipo stukrat huši, kakor je tvoja, in vener je taiste hudobnost potrpežljivu zanašal. Si tu sic. Če tudi ti boš sturil kakor Sokrates, gvišnu da ne bo tulikajn krega vmej vama. In če nisi hotel pretrpejti, bi ne bil imel žene vzeti, zakaj si dobra vejdil, da ta, kateri ženo vzame, en velik križ na ramo si založi. Qui ducit uxorem, accipit crucem & laborem. lam olim dicebatur, eum, qui navim sibi comparat & qui uxorem ducit, grande sibi negotium comparare, quia cum mulier nunquam sibi satis ornata videatur, pripetuum facessit marito negotium, Tympius je zapisanu pustil. Ti si dobra tudi vejdil poprej, da vsi možje iščejo eno ženo prez vsega tadla in vener obeden taiste ne more najti, kakor je dejal enkrat vicekrajl neapolitanski enemu možu, kateri sedem žen je bil poročil ter vse je bil zapustil, in le-ta tožba je bila pred vicekrajla prešla. Pokliče tega človeka k sebi, ga vpraša, aku je rejs, da tulikajn žen ima. Odgovori, da je rejs. Vicekrajl ga začne sfarit, da on, krščenik, se je podstopil Mahometavo vero v krščanstvu pripelat. On odgovori: »Jaz sem iskal in želel eno dobro in prez tadla ženo, ali še obene nisem našel. Ta prva je bila Spanegarca, katera noč in dan ni hotela dragega delat, ampak cuker jejsti; in kadar bi bil dolgu z njo, vse gladku bi bila meni na cukra zaješla. Ta draga je bila Nemškuta, ena velika pijanka. Ta tretja ena Benečanka, katera je bila meni sturila taku dolge roge, da nisem mogel skuzi obene vrata. Ta četrta je bila ena Florentinerca, katera taku malu je kuhala, da skoraj od lakoti bi bil umrl. Ta peta je bila ena Majlendrca, taku ofertna, da bi bila mene na petlersko palco pripravila. Ta šesta je bila ena Rimlerca, katera šest mil dolh [jezik je imela] in vselej ona je hotela reč Amen. Ta sedma je le-ta Neopolitanarca, pri kateri sem malu časa, zatorej še na vem nje trmo.« Vicekrajl takrat k njemu reče: »Moj človek, ti zabstonj na zemli ženo prez tadla iščeš, zakaj same tri žene na zemli prez tadla se so našle: ta prva je utonila, ta druga se je izgubila, da obeden ne vej, kaj je, ta trjetja je šla v nebesa in noče nazaj priti; zatorej hočem tebe v nebesa poslati, dokler na zemli ni upanja, ene prez tadla najti.« Mu zapovej glavo odsekat ter v tej viži ga na oni svejt pošlje iskat ženo. Koku ti mož hočeš, da bi tvoja žena prez tadla bila, dokler na zemli takršne se ne najde? Bodi kakor Sokrates ter zanašaj tvoje žene tadlom! In le-tu imaš sturiti, pravi s. Peter, zakaj žena je ena slaba posodica. Viri similiter cohabitantes secundum scientiam, quasi infirmiori vasculo muliebri impartientes honorem. In nikar za vsaku malu, kar vam žena zoper reče, ne tagotite se in z njo ne prepirajte se, zakaj vam ni obena čast, temveč špot. Viri cohabitantes secundum scientiam. Nucajte vi pamet, če žena pameti nima ter ne bodite taku nori in nagli kakor oni mož, kateri je bil svojo ženo pelal prangat na en travnik, kateri malu časa poprej je bil pokošen. Ta srut ni vešla, kaj je košna, zakaj vseskuzi je pri povštrci in pred špeglom doma v senci sidela. Ona je zagvišnu menila, da so travo s škarjami postregli. Mož jo začne z noricami zmerjat, ona ni hotela svoje besede nazaj vzeti & c. Se začneta za le-tu kregat in cukat taku dolgu, da mož se je bil taku močnu rezsrdil, da v en globok potok je jo pahnil bil. In ta srut, zakaj ni mogla z besedo, je z roko kazala, da s škarjami in nikar s koso so travo porezali; in dokler srut ni znala plavat, je bila utonila in dolgu časa je z roko kazala, da so bile škarje. Ah, secundum scientiam! Mož bi bil imel pamet nucat in takrat molčat in drugu glejtu ženo poslat, da bi bila ona s škarjami travo porezala, zakaj s pametjo in kunštjo je treba ženo na pravi pot pripravit. Secundum scientiam, kakor je bil sturil oni pametni mož, čigar žena je hotela po vsi sili, da bi tudi on sklede in lonce pomival in nikar ona sama. Kadar je mož le-tu nespodobnu pegervajine svoje žene videl, pravi: »Bodi tedaj! Jaz bom en dan pomival, ti ta drugi; in če bo eden kaj umazanega pustil, da ta drugi žiher mu taisto posodo na glavi rezbije.« Ona rada prvoli. En dan mož pusti en umazan Ionc. Žena ga zagleda ter možu ga na glavi rezbije. Drugi dan mož skrije pod klop en železen možer, pride v kuhanjo, najde ta umazane možer, ga pokaže ženi ter pravi: »Drži glavo, ni ga rezbijem!« Se začne jokat in prosit, da bi ji šenkal in da hoče vse nje živočje dni sama pomivat. In s to kunštjo je bil ženo na pravi pot pripravil. Taku vi možje imate s pametjo andlat, kadar vidite, da žena kaj norskega želi ali dela, in nikar precej s kregam in bodom, zakaj v tej viži ne boste nič opravili. Kadar hudič je Savla krajla bil obsedel, včasih ga je taku močnu martral, da Saul je z zobmi škripal, ujedal in okuli sebe vse trgal, rezbijal in šrajal, da ga je bilu po celi gasi slišat. David, kadar je le-tu videl, precej je svoje citre zgrabil in začel citrat ter hudič je Savla martrat nehal. David tollebat citbaram, & percuciebat manu sua, & refeciliabatur Saul, & levius babebat. Zatorej kadar vidite, da hudič začne vašo ženo martrat, takrat vi citrajte, dobre sladke besede dajte njej ter boste videli, da se bo potolažila. In ravnu le-tu sturiti vam zapovej s. Anselmus, ki pravi: Licet illœ ad iracundiam sprevocent, & talia faciant, pri qaœ mereantur amaritudinem, vos tamen nolite eis amaritudinis vicem reddere. Le-tu je sturil en ajd Sokrates, čigar faconetel vam šenkam s temi besedami: Si tu sic. Taku vam obljubem, da boste enu dobru glejtu imeli, zakaj bo G. Bug vmej vama.
Za zakonski gredo vduve. Ali imate, N. N., zamerkat, da več sort vduvic se na svejtu najde. Nekatere so prave vduve, katere n hočejo več od moža slišat, temveč vso njih inisu in skrb v G. Boga postavijo in za nebesku krajlevstu se flisajo, kakor je bila Ana, Fanuela hči, od katere s. Lukež pravi: Hæc Vidua usque ad annos octoginta quator: quœ non discedebat da Templo, jejuniš, & obsecrationibus serviens nocte, ac die. Druge prave vduve so, katere za svojega ženina si izvolijo Kristusa Jezusa ter n hočejo obenega drugega imeti, takršna vduva je bila firštna Feliks a Sancta Severina, katera pri 24. glejtih vduva je bila ostala, in dokler je bila silnu lepa in bogata, veliku mogočnih firštov so taisto snubili, ali ona vsem je dejala, da je že enemu lepšemu in mogočnejšemu firštu obljubila, namreč Kristusu Jezusu. In takršne vduve zapovej s. pavlus častiti: Viduas honora, quœ vere viduœ sunt.
Druge vduve se najdejo pa, katere niso prave vduve, temveč samu ime imajo, zakaj po sili so vduve, dokler mož jim je umrl. In kadar bi bilu mogoče, bi poprej drugega moža vzela, kakor ta prvi je pokopan, kakor berem od žene enega soldata, katera, kumaj je bila zastopila, da nje mož je bil v boju ostal, enega drugega vzame. Le-ta tudi je mogel čez sovražnike pojditi, on tudi ostane. Ta žena precej enega drugega vzame in taku da taisti dan 4 možje je imela. Ali pa kakor ona gospa, katera milu se je jokala nad truplom svojega mrtvega gospuda. Pride le-to troštat en mlad, ledih gospud, in dokler je dejala, da nihdar taku dobrega moža ne bo več ušafala, on pravi: »Če hočete mene vzeti, vam obljubem, da vam bom dober kakor ta prvi.« Ona ga ljubeznivu pogleda ter zdihne, rekoč: »Ah gospud! Zakaj niste poprej prišel, zakaj včeraj sem enemu drugemu obljubila in se troštam, da jutra bo ohcet. Ali kadar bi le-ta umrl, vam dam besedo, da vas bom vzela.« Ali kakor ona, katera je klagovala in cagovala na grobu svojega moža, taisti dan pokopanega. En soldat, kateri je vahtav enega obešenega človeka, je slišal tu klagovanje te žalostne vduve ter se je bal, da bi ne cagala in sama sebe od žalosti ne fentala. Se čez to vdujevo usmili, gre k njej, vidi, da po tleh se vala in lasje z glave puli, jo gori vzdigne ter jo začne troštat, kakor nerble je znal in vejdil, ali ona vseskuzi je dejala: »Joh meni, zapuščeni sruti! Zdaj obeden več ne bo hotel mene imeti.« Soldat zamerka, kaj jo čevl nerble tišči; pravi: »Zakaj? Nikar, vsaj niste še taku stara in grda, da bi kateri še vas ne vzel.« Ona: »Ah, kdu bo mene vzel, zapuščeno sruto?« On pravi: »Če obeden drugi, taku jaz.« Ona precej reče: »Ah, Bug hotel!« Si roko dasta in oblubo na grobu tega mrtvega moža sturita. Jo pele v to prvo oštarijo ter celo noč sta bila dobre vole. Se začne dan delat, soldat pravi: »Morem pojditi tega obešenega vahtat.« Gre ter najde, da so ga bili ponoči z gavh vzeli. Se prestraši ter štrajfinge boji. Teče ženi pravit, kaj se je ponoči zgodilu. Ona hitra s postele skoči ter pravi: »Ne boj se, moj mož! Pojdi z mano, hočeva mojega rankega skopat in namejsti tega ukradenega na gavge obesit ter ljudje bodo menili, da je ta pravi, in v tej viži se ne bo nič hudega zgodilu.« Gresta, ga skopata in na gavge ga žena pomaga obesit. Ene vduve pa so ravnu koker ona Samaritanarca, katera je bila malu prida, kakor sam Kristus je k njej dejal: Quinque viros habuisti, & nune quem habes, non est tuus vir. Takršnem vduvam jaz ne bom šenkal faconetela, zakaj vejem, da se v tej božji veži ne najdejo, dokler pravi s. Pavlus, da so umrle: Nam quae in delciis est, vivens mortua est.
Temveč tem, katere so prave vduve, šenkam en lep faconetel, dokler s. Pavlus zapovej takršne spoštovati: Viduas honora, quae vere viduae sunt. Le-tem tedaj šenkam faconetel Marije Device, s katerem si je solze brisala, kadar pod križem je stala in svojega lubega sinu Kristusa Jezusa na križu mrtvega je videla. Stabat Mater dolorosa juxta crucem lacrymoza, dum pendebat Filius. Jaz vejem, da vi uboge zapuščene vduve večkrat grenke solze točete. & Vzemite le-ta faconetel, obrišite vaše solze, tu je, premislite to bridko žalost Marije Device ter z le-to potroštajte in ona sama bo prišla vaše solze vam obrisat. Kakor oni bogabojiči vduvi, od katere sem bral, da vednu je premišlovala žalost Marije Device. Kadar je imela umrejti, Marija Devica z veliko družbo nebesno jo pride obiskat ter nje mrtvaški put sama Marija je brisala in taisto dušo v tu nebesku veselje s sabo pelala. Da bi se vam tudi taku godilu, vzimete le-ta faconetel &c. In menem, da ravnu le-tu vas veči tudi s. Pavlus, rekoč: Quæ autem vere vidua est, & desolata, spret in Deum, & instet obsecrationibus, & orationibus nocte, & die. Ter G. Bug vam bo enu dobru glejtu dal.
Zdaj bom šenkal en par faconetelov antvrharjom, delavcem in deklom, zakaj le-ti susebnu jih potrbujejo, dokler pri njih deli večkrat se morjo potiti in put brisat. In ravnu le-tem se bo dobra rajmal faconetel s. Josefa, katerega je bila njemu šenkala Marija Devica, iz katerem, menem, da večkrat si je put brisal, kadar težku je delal, dokler on je bil en antvrhar, kateri z delam si je mogel kruh služit, dasilih je bil ženin Marije Device. In menem, da en velik trošt je imel, kadarkuli je taisti faconetel nucal, premislejoč, da taistega je njemu dala krajlica teh angelov. Ta faconetel šenkam antvrharjom, delavcem in kmetom, zakaj vejem, da večkrat težku vam naprej pride vaše delu ter menite, da ni na zemli težkejšega stanu, kakor je vaš. Ali vzemite ta faconetel ter premislite, da s. Josef je bil taku Bogu dopadeč, da vmej vsemi svetniki je bil njega izvolil za varuha svojega sinu Kristusa Jezusa, in vener je pripustil, da z delam je mogel zašlužit živejne sebi, Jezusu in Mariji Devici. Zatorej ne bodi vam težku tudi delat za vaše živejne ter nikar se ne tožite čez vaš stan, v katerega vas je Gospud Bug postavil, temveč spumnite na besede s. Duha, ki pravi: Labores manuum tuarum quia manducabis; beatus es & bene tibi erit. In da si lih takršen stan vem se zdi težak, je vener lagak, kakor pravi ta modri: Vita sibi sufficientis operarij condulcorabitur, & in ae invenient tbesaurum. In sam G. Bug človeka opomina, da bi imel flisnu delat, aku hoče enu slatku živejne imeti, rekoč: Vade ad forcem piger. Ki s. Ambros bere: Vade ad apem. Et sicut apes efficiunt mel, quo omnia etijam amara dulcorantur, ita pri id significatur produci dulcendis mel pri labores, & artes, qou omnia etijam amara dulcescunt, divitibus, & opulentis omnia sunta amara, & insipida, sed laboranti omnis cibus etijam male conditus bene sapit. In le-tu veliku glejt poprej je bil zapisanu pustil ta nermodreši Salomon. Anima saturata calcabit fauum quœ autem esuriens est, etijam amarum pro dulci sumet. En delavc sladku zaspi, kakor na postelo se položi, ta bogati pa ne more zaspati, zakaj želodec ga tišči. Dulcis est sumus operanti, sive parvum, sive multum comedat; saturitas autem divitis non sinit eum dormire. Zatorej vi delavci nimate uržoha, se čez vaš stan tožit, temveč čez vašo zanikrnost, čez vašo goljufijo in laganje, skuzi katera Bogu in ljudem zoper ratate, zakaj ne držita, kar obljubite, in kar cel teden zašlužita, v nedelo v oštariji zapijte. Zatorej prav od vas pravi ta modri: Omnis labor hominis in ore eius, sed anima eius non implebitur. Revne vas sturi nikar vaš stan, ampak dokler vi zapuvidi božje ne držita, praznike ne praznujete, ampak delate kakor v delavnik, s. mašo večkrat ne slišite in namejsti s. roženkranca kvarte in majolike v rokah držita, zatorej žegna božjega nimate in večkrat stradat morite, zakaj že sodba je čez vas sturjena od tega modrega: Operarius ebriosus non locupletabitur. Ostanite vi pri vašemu antvrhu, flisnu delajte, besedo držita, na dušo in na G. Boga ne pozabite ter na faconetel s. Josefa spumnite in pri vašemu stanu, v katerega G. Bug vas je postavil, ostanite, taku boste spoznali, da vaš stan ni reven, temveč srečen. Če pa ne boste pri vašemu stanu ostali, temveč boste hoteli prez mire jesti in piti kakor gospoda in gvantani hodit vi in vaše žene kakor eni dohtarji, se boste k zadnjemu gvišnu kesali kakor oni vovk, katiri je videl enega krulavega osla. Ga je vprašal, kaj mu je. Osel odgovori, da se je ob en trn zbodel in da ne more sam ga ven zdrejti, zatorej taku krulav hodi. Pristopi vovk ter pravi: »Pokaži meni tvojo nogo ter bom jaz tebi ta trn z noge zleku in hitra tebe ozdravil, zakaj se dobra na le-te reči zastopim.« Osel mu poda nogo, vovk prime z zobmi ta trn, ga začne ven vleč, osla zaboli ter pocukne nogo in s to drago vovka v čelu udari in rezbije. Takrat vovk: »Prav meni stoji, dokler jaz sem en mesar, in sem hotel arcat biti.« Glihi viži nekaterim antvrharjom se godi, katiri hočejo cerat in se gvantat kakor gospoda in k zadnjemu v buštvu veliku padejo, da oni in njih žene reztrgani hodijo in petlajo. Kadar bi bili po njih stanu delali in živeli, v le-to revo bi ne bili padli. Ostanite pri vašemu stanu ter premislite, da s. Josef, ženin Krajlice nebeške, je bil antvrhar in taku izvejstu je G. Bogu služil, da mu je bil svojega edinega sinu zaupal. Le-ta tedaj faconetel vzemite in izvejstu poleg vašega dela Bogu služita ter vam obljubim, da boste enu srečnu glejtu imeli.
Vi pa, hlapci in dekle, vzemite gori uk s. Pavla, aku hočete enu dobra glejtu imeti, ki vam pravi: Servi, obedite dominis carnalibus cum timore & tremore, in simplicitate cordis vestri, sicut Christo. In ne bodite kakor oni hlapci, katirim njih gospud je bil reztalal službe, da bi vsakitiri svojo službo flisnu opravil. Se prmiri en dan, da ta gospud je bil v eno lužo padel. Je klical hlapce, da bi ga ven zlekli, ali ti nemarni niso hoteli z luže gospudu pomagat, rekoč: »Jaz se nisem za tu udinjal, imam drugo službo & c.« Ah, nemarni takršni posli, katiri, da bi videli, da hiša gori, bi ne šli pomagat gasiti, rekoč: »Jaz nisem za tu se udinjal.« Ali kadar je za jesti in piti, en sam za sedem tovarišev bi spil in snedel. Katiri se žiher morjo prglihat taisti kači, hidra imenovana, katira je imela sedem glav in ust in obene roke. Oh, kulikajn takršneh poslov se najde, katiri nihdar niso siti, kakor da bi sedem ust imeli, h delu pa nimajo rovk & c. Ne bodite tudi kakor oni posli, čez katera se je tožil gospodar, rekoč: Unus me servus vestit, omnes expoliant. Taku se godi, da kumaj en posel se najde, da bi bil gospodarju nucen; ti drugi so vsi škodljivi, kakor resničnu je enkrat en dejal, da ob našem času so posli kakor dinje, zakaj vmej 50 se ne najde ena dobra. Glihi viži vmej 50 posli kumaj bo en dober, flisen in izvejst. Gledaj tedaj ti, da boš ta dober, flisen in izvejst. Taku ne bo treba vsaku glejtu tebi drugega gospodarja iskati, zakaj v tem, ki menijo si pobulšat, še huši najdejo, dokler oni ne sture, kar so dolžni in se jim godi kakor onemu oslu, od katerega sem bral, da je služil enemu mlinerju ter žitu je v malen nosil, moko pa v mestu. Ta osel začne mislit: »Ta služba je pretežka za mene. Malukdaj počivam, drugi kruh jedo, jaz pa, dasilih žitu in moko nosim, morem slamo in listje glodat.« Zatorej gre proč in se udinja k enemu kramarju, menejoč, da mu bulejše pude. Le-ta kramar ga naloži s svojo kramo ter še vrhi ga zausede ter ga podviza hodit, da bi pozno na semenj ne prišla. Ali osel zavolo velike težave ni mogel hitru hodit, zatorej sta bila prepozno prišla, kadar vsi ljudje se so bili rezšli. Kramar se rezjezi, popade palco, začne osla gozlat neusmilenu, potlej ga prveže k enemu stebru in celo noč ga pusti stati prez špiže in pitja. In cilu ni mogel dol leč, da bi spal. Osel začne mislit na svojega prvega gospodarja in se grevat, da od njega je proč šel. In dokler se je njemu pri kramerju taku hudu godilu, ga zapusti in gre spet k mlinerju prosit, da bi ga v šlužbo vzel. Ali ga ni hotel več imeti. Gre k enemu krznarju. Temu šluži in kože nosi. Ali le-ta krznar za vsako stopino ga s palco po rebrah ogladi, taku da kadar je damu prišel, ni mogel na nogah stati; od truda in žlaku ni mogel jesti in spati. Premišljuje, kaj misli krznar, da taku hudu z njim andla, ter milu se začne jokat in tulit. Šliši lisica ta krik in jok, teče gledat, kaj tu pomeni, najde osla, ga vpraša, kaj ga boli. Ali on od jokajna in solz ni mogel odgovorit. Lisica mu poda en škupnik, rekoč »Vzemi, moj osel, le-ta faconetel ter obriši tvoje solze in povedaj meni, kaj te boli!« Se obriše in začne pravit, da vsi glidi ga bolje, zakaj ni glida na njemu, da bi ne bil pretepen, in zlasti srce, zakaj ne more zgruntat, kaj misli krznar z njim sturiti. Lisica pravi: »Jaz bom tebi povedala: »On misli tebe taku dolgu martrat, dokler boš ucrknil, potlej bo tebe odrl, kožo ustrojil in jo predal.« Kadar je le-tu osel šlišal, se začne valat in cagovati. Takrat lisica se začne smejati in njega troštat, rekoč: »Videm, da si en pravi osel, ki nisi vejdil, da ta, kateri šluži, pojdi, kamer hoče, more trpeti.« Le-ta faconetel, namreč škupnik, poleg faconetela s. Josefa šenkam vam hlapcem in deklom ter vam rečem, da če želite šlužit prez trpljenja, ste pravi osli, zakaj ta, kateri šluži, pojdi, kamer hoče, more trpeti, in če ble si zbira, huši najde. Zatorej če želite enu dobru glejtu imeti, le-ta dva faconetelna premišlujte in s. Pavla bolgajte, ki vam pravi: Servi obedite Dominis carnalibus cum timore, et tremore in simplicitate cordis vestri sicut Christo. Če boste bugali in za volo božjo trpeli, na vašo posledno uro boste z ust Božjih taiste vesele besede šlišali: Euge serve bone, & fidelis, intra in gaudium Domini tui.
Zdaj šenkam te starem en lep f aconetel, namreč taisti, iz katerem Marija Devica je bila Kristusa Jezusa obliče zakrila po judovski šegi, kadar so imeli njegovu svetu truplu pokopati, katiri faconetel še današni dan z veliko andohtjo se hrani in kaže v tem mestu Magonca. Le-ta faconetel vam šenkam ter premislite, da v kratkem času vam bodo oči zaprli in obliče s to črno zemlo pokrili. Zatorej poflisajte se k eni dobri smrti se pripravit, kakor ta stari Simeon, od katerega s. Lukež piše: Homo iste iustus, & timoratus, expectans consolationem Israel: Et spiritus sanctus erat in eo. Imate pravičnu in bogaboječe živeti ter čakat na vašo srečno uro, katira vas bo od reve tega svedita rešila in v ta večni počitek postavila; in dokler vidite, da malu časa vam ostane, imate ble se flisat za vaše zveličanje in mislit taistu, kateru je bil odgovoril Diogenes enemu, kadar ga je svetoval, da bi imel nehat od dela, dokler še malu časa ima na tem svejtu živeti. Diogenes je bil njemu odgovuril: Quid si in stadio currerem, utrum iam oporteret metae vicinum cursum remittere, an magis intendere? Norska pamet je le-takršnih, ki k koncu od dobrega dejanja nehajo, kadar bi imeli ta večni Ion doseči, skuzi njih zanikornost ga izgube in sam s. Duh takršne stare norce savraži, ki pravi: Tres species odivit anima mea: pauperem superbum, divitem mendacem, & senem fatuum, et insenzatum. Gvišnu taisti stari človek je prez pameti, katiri namejsti cirkve ljubi oštarijo, namejsti roženkranca majoliko, namejsti molitve šentovanje, namejsti potrpežljivosti srd, in kreh namejsti pokure, da bi z le-to tega nebeškega rihtarja potolažil, z novo pregreho ga rezžali. Odivit anima mea senem fatuum, & insenzatum. In tem nepametnem se k zadnjemu zgodi kakor oni lisici, katera se je igrala in skakala okuli ene šterne ter v šterno pade. Začne na pomoč klicat, pride vovk. Vpraša lisico, koku je delala, da je noter padla; kulikajn časa je tega; aku se je pobila; aku zna plavat; aku voda je mrzla &c. Ali lisica je dejala: »Ni čas zdaj se fopat, temveč hitru pomagaj mi ven, sicer utonem.« Vovk pa se je z lisico fopal, dokler lisica je bila utonila. Ah, moji stari ljudje, ni čas več se fopat in šalit, ampak pomagajte si hitru z jame tega greha, aku n hočete v žveplenski šterni utonit. In bolgajte s. Pavla, ki vam zapovej: Senes, ut sobriji sint, pudici, prudentes, sani in fide, in dilectione, in patientia. Anus similiter in habiju sancto, non criminatrices, non multo vino servientes. Nimate vij štare žene menit, da vam je pripuščenu veliku pijti, dokler ste stare. Non multe vino servientes. Kakor ona stara baba, katera je bila vse, kar je imela, zapila, meneoč, da ne bo dolgu več živela; en sam kožuh je bil njej ostal, katerega je nosila, gre in volno od kožuha ostriže in taisto za en mazolc vina preda. Varuj vas Bug od takršne nespodobnosti. Sint bene docentes, ut prudentijam doceant adolescentulas suas, ut non blasphemetur verbum Dei. Temveč poflisajte se živeti kakor ta bogaboječe Simeon, da z nim red vašo smrtno uro boste zapili to lepo pesem : Nune dimittis servum tum Domine, secundum verbum tuum in pace. In tudi Marija Egiptiaca, stara 60 glejt, kadar je imela umrejti, le-to lepo pesem je bila zapila: Nunc dimittis Ancillam tuam Domine, secundum verbum tuum in pace. Katere dušo angeli so v nebesa nesli. G. Bug vam daj tudi to gnado, katiro boste dosegli, aku ta faconetel vednu boste pred vašimi očesami imeli; dokler s. Avgustinus pravi: Consideratio haec, destructio est superbiae, extinctio invidiae, medella mallitiae, effugatrix lasciviae, constructio disciplinae, perfectio sanctimoniae, et praeparatio salutis ætrnase.
Zdaj šenkam en lep faconetel tem mladem, od katerega piše s. Bonaventura ter pravi, da kadar Marija Devica je videla svojega lubega sinu Kristusa Jezusa, je večkrat spomnila na prerokovanje s. Simeona: Dixit ad Marijam matrem eius: Ecce, pozitus est hic in ruinam, & in resurrectionem multorum in Israel, & in signum, cui contradicetur; & tuam ipsius animam pertransibit gladius. Le-te besede je premišlovala Marija. Mater eius conservabat omnia verba hæc in corde suo. Ter solze se so v njej z oči utrgale, kadar je Jezusa videla, da bo taku neusmilenu martran in križan. Jezus pa je svojo lubo s. mater troštal in s faconetelnom solze brisal. Le-ta faconetel tem mladem šenkam, s katirim imate solze vašim staršem brisat, tu je, imate taistom na pomoč priti in z vašo volno pokorščino jih troštat, da žegen božji boste dosegli, kakor vas uči ta modri, ki pravi: Qui timet Dominum honorat parentes, & quasi Dominis serviet illis, qui se genuerunt. In omni opere, & sermone, & omni patientia, honora patrem tuum, ut superveniat tihi benedictio a Deo, et benedictio illius in novissimo maneat. Vzemite le-ta faconetel in po eksempelnu Kristusa Jezusa potroštajte vaše starši; in ravnu le-tu sturiti vas tudi uči s. Bernardus, rekoč: Attendite filiji, quid fecerit magni consiliji angelus. Quod si, ut ipse subditi, obedientes eritis, ab ipso cœlesti benedictione replebimini. Ter varujte se taiste režalit, da ne bodo prisileni čez vas se tožit, rekoč: Filios enutrivi, et exaltavi, ipsi autem sprevrunt me. Zakaj v tej viži namejsti žegna bi od G. Boga prekleti bili, dokler pravi: Maledictus, qui non honorat patrem suum, et matrem. Troštajte in bolgajte vaše štarši, zakaj je vaša dolžnost. Filiji obedite parentibus vestris in Domino, hoc enim iustum est. Sicer ne boste nihdar sreče imeli, kakor ti stari vam so hoteli dati zastopit s tuisto prgliho. Namreč pravijo, da ta stara miš je bila prepovedala svojim mladem, da one imajo v gnezdi ostati, dokler bo supet nazaj damu prišla, da bi kaj mačku v roke ne prišle, zakaj dasilih je pisan, mu ni zaupati, in dasilih z repam se šmajhla, mu ni verovati. Gre s hiše mati. Maček zamerka, da ni matere doma, gre obiskat te mlade miši ter začne ljubeznivu jih gledat, mavkat in ven z gnezda klicat. Jim obljubi in se prseže, da jim ne bo nič sturil, temveč da se bo z nimi jegral. Te mlade miši začnejo njegove sladke besede poslušat, njega gledat, jim dopade, zakaj je bil bev in rdeč; ga začnejo hvalit, se začnejo v njega smejati ter si srce vzamejo k njemu pojditi iz gnezda, zunaj ene same. Maček začne z nimi jegrat in se šalit taku dolgu, dokler od gnezda daleč jih spele; in kadar vidi, da mu ne morjo ubežat, zdaj popade eno, zdaj to drugo in vse reztrga. Mati pride nazaj ter eno samo celo najde, katera je mater bugala; zastopi, koku se je godilu, žalostna od začetka postane, ali k zadnjemu pravi: »Kumaj jim je, dokler niso hotele bolgat, ki sem jih lepu učila. Njih škoda!« Qui potest capere, capiat & c. Taku se godi tem mladem, kadar n hočejo svoje starši bolgat in njih lepi nauk pošlušat. Je rejs, da potlej se grevajo in grimajo, ali že prepozno, kadar mačku v usta pridejo. Poprej, poprej imate premislit in vaše starši bolgat, da ne boste šlišali: »Kumaj je tebi, zakaj nisi poprej premislil. Zdaj je prepozno mislit.« Kateru je mogel v cerkvi en nepokoren samovolen slišat. Le-ta se je bil zaljubil v eno objestno krščenko ter po vsi sili je hotel taisto za svojo ženo imeti čez volo svojih starejših in žlahte. In kadar mašnik pred oltarjam jih je imel poročit, ga je vprašal: »Jurij, hočeš Nežo za tvojo zakonsko ženo imeti?« Jurij takrat začne mislit in se potiti ter se obrne h taistom, katiri se so v priče našli, rekoč: »Ah prijateli, zakaj molčite? Kadar zakihnem, vsi pravite: Bug ti pomagaj. Zdaj sem v večji potrebi, in obeden ne reče: Jurij, Bug ti pomagaj.« Oni se so njemu smejali in dali: »Jurij, poprej, poprej bi bil imel premislit in Nežo z merom pustiti, zdaj je že prepozno mislit, dokler pred mašnikom se najdeš in Neža tebe z roko trdu drži.« Je mogel Nežo poročit, katera Juriju je bila vse zalebala in še poleg rogatega sturila. Jurij se je grimal in greval, da svoje starši ni bolgal ter s svojo škodo je bil spoznal, da ta, kateri svoje starši ne bolga, nihdar sreče nima. Zatorej vi mladi iz škode teh drugih učite se vaše starši bolgat. Ex alienis calamitatibus hoc commodi capiendum est, ut rebus nostris recte prospiciamus, s. Damascenus nas uči. Bolgajte tedaj vaše starši, troštajte jih po eksempelnu Kristusa Jezusa, da boste enu dobru in srečnu glejtu imeli, zakaj sam G. Bug vam zapovej in obljubi: Honora patrem tuum, & matrem tuam, ut sis langæus super terram, & bene sit tibi.
Vzemite tedaj, N. N., le-te faconetelne, katiri vam iz srca šenkam in priporočim, zakaj vam bodo k nucu. Aku boste le-te premišlovali in te lepe nauke držali, gvišnu se ne boste grevali, zakaj boste dobru na duši imeli, katiru vam daj Bug Oče, Sin in s. Duh. Amen.
NA DAN SVETEGA ROKA
In diebus suis placuit DEO, & inventus est iustus, & in tempore iracundiae factus est reconciliatio.
Ob svojim času je Bogu dopadel in pravičen je znajden ter v času tega srda je on gnado našel.
Srečni bi bili mi, kadar naš oče Adam bi ne bil zapuvid božjo prelomil, zakaj bi ne bili vešli, kaj je smrt ali bolezen. Dokler pa on je bil pregrešil, sam sebe in tudi nas bolezni in smrti je podvrgel, kakor pravi s. Pavlus. Pri unum hominem peccatum in bunc mundum intravit, & pri peccatum mors, & ita in omnes homines mors pertransit, in quo omnes peccaverunt. In dokler ljudje se ne anajo zapuvidi božje prelomit in njega žalit, zatorej kakor en pravični rihtar nas tepe s šibo teh štrajfinh, od katere šibe pravi David: Reges eos in virga ferrea, & tamquam vas figulina confringes eos. Vener ta usmiljeni Gospud, kadar čez te grešne ljudi se rezsrdi ter jih hoče štrajfat, se utalaži skuzi prošno teh svetnikov, kadar oni za te grešnike prosijo. Taku najdem, da po tem gmajn potupu Noes je G. Boga prosil, da bi nikar te grešne ljudi s takršno štrajfingo ne štrajfal ter G. Bug je bil Noesevo prošno ušlišal in obljubil, rekoč: Nequaquam ultra maledicam terrae propter homines. Najdem tudi, da Abraham je prosil G. Boga, da bi z ognjam ne štrajfal vse Sodomitrje; zatorej G. Bug Lota in njegove žene in hčeri se je bil schonal. Najdem tudi, da Mojzes je bil s svojo prošno utalažil srd božji, kadar je hotel te grešne Izraelitrje končati zavolo njih velike pregrehe. Stetit enim in confractione in conspectu ejus, ut averteret iram ejus. Glihi viži, kadar G. Bug je bil eno veliko štrajfingo poslal čez Izraelitrje, dokler so marmrali čez Boga, in Mojzesa. Aron je G. Boga prosil, da bi ta štrajfinga nehala ter Bug ušliši njega prošno. Stans Aron inter mortuos, & viventes pro populo deprecatus est, & plaga cesavit. In sam G. Bug je bil ta svit dal Jobavem prijateljem, da bi imeli se priporočit Jobu, da bi za taiste prosil, aku hočejo se rešit od štrajfenge, katero si so zašlužili. Ite ad servum meum Job, & ipse orabit pro vobis, & Iuscipiam facijem ejus. Nikar li v starem, ampak tudi v novem testomenti ima G. Bug svoje ljube šlužabnike in svetnike, kateri ta pravični srd božji potolažijo, kadar vidijo, da nas hoče štrajfat zavolo naših grehov. Zatorej tudi je dal svetnikom gnado, da nekateri imajo eno susebno moč in gnado, v enih gvišnih potrebah in boleznah pomagat taistom, kateri andohtlivu se njim priporoče. S. Miklavžu je dal oblast čez vodo, s. Florijanu čez ogenj, s. Krištofu čez nerodovitnost te zemle, ss. Joanes & Pavlus martrniki imajo susebno oblast čez luft, s. Aegidius čez vročino, s. Wolphgangus čez mrzelco, čez bolezni tega grla s. Blaž, čez katar s. Gothardus, čez potogram s. Bonaventura, čez kamen s. Liborius, čez potres s. Cajetanus, čez bolečino in nevarnost tega poroda s. Ignatius, čez bolezni teh oči s. Lucija, s. Apolonija čez bolezen teh zob, s. Agata čez bolezen teh prsi — in čez to strašno bolezen te kuge nam je dal našega lubega pomočnika s. Roka, kateri ima susebno moč in gnado, rešit od kuge taiste, kateri se njemu andohtlivu priporoče, kakor vsi taisti so skusili, kateri v tej nevarnosti se so njemu priporočili ter ni meni treba drugih prič iskati, dokler sami N. N. izpričate, da, kakor so bili s. Roku se priporočili, njega za svojega svetega varuha izvolili in oblubo storili, njemu h časti to s. cerku zidat, precej ta kuga je bila nehala; zatorej k znamenu te hvaležnosti vsaku letu pridejo na današni dan s procesijo njega zahvalit in pohlevnu se priporočit, da bi tudi posehmal od te strašne bolezni in štrajfinge jih rešil ter na le-tem nimajo cviblat, zakaj in diebus suis placuit DEO, & inventus est iustus, & in tempore iracundiae factus est reconciliatio, katera dalaj N. N. bodo slišali.
Ne bomo cviblali, da naš s. pomočnik je G. Bogu dopadel in da je bil pravičen in da ta srd božji je potolažil, če bomo njegov leben premislili. Zatorej nerpoprej imate zamerkat, N. N., da v franskem krajleustvi je bil en mogočen firšt v tem mestu Najbona, iz imenom Ioannes, kateri s svojo gospo Liberijo veliku glejt [je] živil ter otrovk nista imela. Ta dva sta lepu in bogaboječe živela, Boga iz srca sta ljubila, greh sta sovražila, tem potrebnem veliku dobrega sta sturila, njih veliku prehodišče nista na ofert in kratke čase obrnila, kakor je navada pri gospodi, ampak tem ubogem za almožno sta dala in tem cerkvam sta ofrala; na kateru dobru njih dejanje in življenje G. Bug pogleda in njih prožno usliši ter že v njih starosti jim enega sinu da, kateremu v svetem krstu so bili ime Rokus postavili. In da ta sin je imel pravičen in Bogu dopadeč biti, enu očitnu znamene na njegovih pršicah so bili zamerkali, namreč en rdeč križ, iz katerem G. Bug ga je bil zapečatil in zaznamoval v maternem telesu k znamenu, da G. Bug ga je zase izvolil. In jaz zamerkam, da vsi taisti, kateri od bogaboječih starih, nerodovitnih mater so bili rojeni, vselej so bili pravični in Bogu dopadeči: Izak je bil od te stare nerodovitne Sare, Samuel od stare nerodovitne Ane, Joanes Krstnik od te stare nerodovitne Elizabete, kateri vsi so bili pravični in Bogu dopadeči. Tudi naš s. Rok je bil od stare nerodovitne Liberije rojen in tudi je bil pravičen in Bogu dopadeč, kateru lahku morem sklenit, dokler tu detece v sredo in petek (kakor en drugi s. Miklavž) ni hotel sesati, ampak taista dva dni skuzi dar svetega Duha se je postil, zatorej menem, da G. Bug je od njega tudi govoril skuzi Izaija Preroka, kadar je dejal: Ecce puer meus; quem elegi, complacuit sibi anima mea in illo, suscipian eum, posui super eum Spiritum meum. Ta bogaboječe mladenič je rastu v duhu in čednosti in ljubezni pruti Bogu in pruti bližnem. Proficiebat spiritu, & virtute, Zakaj S. Duh je njega vučil po tem pravem potu tega zveličajna hodit, taku da morem reči: Deduxit eum Dominus pri vias rectos. V tem zboli njega g. oče ter Roka k sebi pokliče in ga žegna, kakor patriarh Jakob je bil žegnal svojega lubega nedolžnega sinu Josefa, in kakor en drugi Toba njemu le lepe navuke da in kakor za testoment pusti, rekoč: Audi fili mi, verba orbis mei, & ea in corde tuo quasi fundamentum construe: Omnibus diebus vitæ tuæ in mente habeto Deum, & cave ne aliquando consentias peccato, & ex substanta tua fac eleemosynam. Katere lepe navuke flisnu je rok držal. V kratkem je bila tudi njegova gospa mati umrla, taku da ta s. mladenič je mogel reči: Pater meus & mater mea Dereiinquerunt me, Dominus autem assumpsit me, ter začne obilnu almožne tem ubogem deliti, da bi nauk svojega očeta dopolnil, vedejoč, da kar se tem ubogem da, v nebesih skrajnenu se najde po besedah Kristusavih, ki pravi: Thesaurizate vobis thesauros in coelis, ubi aerugo & tinea non molitur. In s. Roku le-tu ni bilu zadosti, zakaj je želel en popolnoma božji služabnik ratat. Gre in vse, kar je mogel, preda ter tem ubogem da, da bi bolgal Sinu Božjega, kateri je bil zapovedal enemu mladeniču, rekoč: Si vis perfectus esse, vade & venda omnia, quae habes, & da pauperibus & sequere me. Tu mestu Najbona in taisto deželo, katera je njemu slišala, svojemu stricu zapusti ter se preobleče in v laško deželo rajža, ki obeden ga ni poznal, taku da je mogel reči: extraneus factus sum fratribus meis, & pregrinus. Videoč, da mi nimamo stoječega mesta na tem svejtu, ampak da imamo tu večnu nebešku mestu iskati. Non habemus hic permanentem Civitatem, sed futuram inquiriumur. Zatorej Kristus je staril s. Petra, kadar je hotel na hribi Tabor eno uto zidat in tamkaj prebivat, kakor je zamerkal s. Bernardus, ki pravi: Sancti Vir, pregrini sunt: unde reprehenditur Petrus, quod Tabernaculum in monte fieri voluerit, quia Sanctis in boc mundo Tabernaculum non est. Zatorej s. Rok v neznane dežele rajža, da bi dal spoznati, da na zemli ne želi stanovitnega prebivališča imeti, ampak da tu nebešku jišče, zakaj s. Bernardus pravi: Pregrinus as Patriam suspirat, & tendit.
Pride s. Rokus v tu mestu Acquapendens imenovanu, kateru je bilu s kugo obdanu ter spumni na zapuvid Kristusa Jezusa, kateri je bil svoje jogre po svejtu poslal te bolne ozdravit: Et curate infirmos. In da je obljubil nebešku krajlevstvu taistom, kateri te bolne obiščejo in jim strežejo. Percipe Regnum. Infirmus eram, & visitastis me. Zakaj le-ta ljubezan je več vredna, kakor te mrtve oživit, pravi s. Krisosotomus: Magna res est, O homo! Bæc majer est gratia, quam mortus suscitare. Zatorej le-to zapuvid ali svit našega Odrešenika je hotel s. Rok popolnoma dopolnit. Za tega volo gre v špetav, ki so ti kužni ležali, in dasilih so njemu dali, da bi se ne imel v to veliko nevarnost podati, dokler on je še mlad, s. Rok pa je dejal: »Moj Kristus Jezus pravi, da maiorem hac dilectionem nemo habet, ut animam suam quis ponat pro amicis suis. Zatorej jaz hočem moj leben vagat za te bolne kužne ljudi, kateri se meni smilijo, kakor da bi jaz sam kužen bil.« Taku da je mogal s s. Pavlom reči: Charitas Christi urget me. Quis infirmatur, & ego non infirmor? Ki s. Anselmus prilože le-te besede: Ut possem infirmitati ejus, quam ut meam deleo, adbibere medicinam. Katera velika ljubezen s. Roka je taku močnu G. Bogu dopadla, da je bil njemu oblast dal, te kužne ozdravit in le-to strašno bolezen odgnati. Oh, vidite, N. N., da s. Rok in diebus suis placuit DEO, & inventus est iustus, & in tempore iracundiae factus [est] reconciliatio, zakaj z znamenom svetega križa je bil vse kužne ozdravil in kugo iz dežele pregnal. In dokler je slišal, da v laški deželi v tem mestu Caesena je velika kuga, spumni na tu, kar s. Matevž od Kristusa Jezusa piše, da je hodil od mesta do mesta zdravit te bolne. Circuibat Jesus omnes Civitates, & castella docens in Synagogis eorum, & praedicans Evangelium Regni, & curans omnem languorem, & omnem infirmitatem. Zatorej tudi s. Rochus si naprej vzame po svejtu rajžat in od te nerstrašnejši bolezni ljudi zdravit.
Ni huši in strašneši bolezni, kakor je kuga, zakaj kuga pride od strupenega lufta, kateri sicer da življenje temu človeku in pri lebnu tega človeka ohrani; da pa luft človeka umori, kateri bi imel njega živit, je ta nervečji žalost in reva. David to nerhuši revo in nesrečo Judežu Iškarijotu vošči, zatorej pravi: Fiat mensa eorum in laqueum. Človek k mizi gre, da bi mogel živeti; da pa pri mizi se zadavi in umre, je ena velika nesreča. Da taisti luft, kateri pri lebni bi imel človeka ohranit, nas umori, je gvišnu ena velika nesreča in reva in ta nervečji vmej vsemi bolezni, zakaj v drugih boleznah bolniki imajo velik trošt, da pri posteli se najdejo njih lubiši žlahta in prijateli, v kugi pa nerble skrbe, da bi obeden k njim ne prišel, katerega ljubijo, temveč prosijo, da bi od njih bejžali, in da bi druge žalosti ali reve ta bolni ne imel, ampak le-to, da od sebe more proč gonit taiste, katere je nerble ljubil, je ena velika reva in nesreča, zakaj sicer v drugih boleznih pošljejo klicat te lubiši svoje in da li ih vidjo, te jim zdi, da bolečina neha, v kugi pa bolečina raste, če te svoje vidjo ter k njim pravijo kakor v Visokih Pesmah nevesta je svojemu ženemu dejala: Fuge Dilecte mi. Bejži od mene, moj ljubi. Zakaj ti nevesta tvojega lubega ženina od sebe goniš? Ti katera v drugih tvojh boleznah si pošilala po niga, da bi on tebe prišal obiskat in potroštat. Adiuro vos filiæ Jerusalem, si inveneritis Dilectum meum, ut nuncietis ei, quia amore languec. En drugi krat je bila tudi zbolela in ni mogla sna imeti, je tudi močnu želela, da bi ženin jo prišal obiskat, zatorej je po njemu zdihovala. Quis mibi det te fratre meum. In kakor je bil prišal njo obiskat, je bila slatku zaspala, zatorej ženin je bil zapovedal, da jo nimajo zbuditi, ampak pustiti, da bi z merom spala. Ne suscitetis, neque evigilare faciatis Dilectam, donec ipsa velit. En drugi krat se je tudi v veliki bolečini našla, zakaj vahtarji so jo bili stepli. Percusferunt me, & tullerunt pallium meum Custodes murorum. In da si lih je bila polna ran, vener kadar je šlišala, da se pred hišo najde, s postele vstane ter mu gre odprejti: Surrexi, ut aperirem Dilecto. Zakaj pa v tej zadnji svoj bolezni prosi svojega ženina, katerega taku močnu je ljubila, da bi proč bejžal. Fuge Dilecte mi, & affimilare capreæ, binnuloque cervorum super montes aromatum. Oh, gvišnu menem, da ble je martralu nevesto le-tu, da svojega lubega ženina je mogla proč od sebe gonit, kakor pa nje težka bolezan. Gvišnu da ta, kateri v takršnem stanu se najde, da je prisilen od sebe gonit te nerlubiši svoje prijatele in žlahto, terbej da silnu veliko žalost počuti. V tem stanu revnem vsi kužni le najdejo, ki so prisileni od sebe gonit te nerlubiši, rekoč: Fuge dilecte. Bejži od mene nerdalaj, kar moreš, &c. Oh žalost prevelika! Oh reva čez vse reve, da ta kužni je prisilen od sebe gonit te nerlubiši!
Če takršna reva je, kadar je en sam človek kužen, kaj z ena reva je, kadar enu čelu mestu ali dežela je kužna! Taku velika reva je, da se ne more zreči in dopovedat, zakaj precej tu mestu se zapre, vahte povsod se postavijo, obenega ne puste ni v mestu ni iz mesta, vse poti so zaprte, po plačah in gasah trava raste, zgonovi se ne slišijo, mašniki te mrtve ne sprejmljejo, te bolne ne troštajo, sreča je njih velika, če tu svetu Rešnu Telu doseči morjo, od lakote konc jamljejo in na gmajno jih pokopavajo, njih blagu, katera taku težku so zadobili, v ogenj mečejo in velikukrat nimajo tulikajn časa, da bi dušo mogli Bogu priporočit in tu sladku ime Jezus na pomoč poklicat, zakaj na naglem mrtvi dol padejo. Kakor piše Paulus Aresius, da v tem glejti 225., ob času cesarja Galla in Volusiana, kuga je bila začela v zamorski deželi ter je šla po celem svejtu in je trpela deset glejt in tulikajn ljudi je bilu pomrlu, da obeden ni več te mrtve pokopaval, ampak ki je dol padel, tamkaj je obstal, in ta, kateri je hotel v grobi ležat, je živ se položil v grob. Procopius tudi piše, da v tem glejti 544., ob času cesarja Giustiniana, je bila ena taku grozna kuga, ut nulli aetati neque sexui parceret; universam terram comprehendit, itinere semper procedens nullas religuit locorum latebras. V tem glejti 170., ob času cesarja Avrelijana, je bila tudi ena taku strašna kuga, da nikar li ljudje, ampak tudi živina od strupenega lufta je mrtva dol padala in cilu kače so iz dežele bejžale. Te mrtve so skuzi okna na gaso metali in cela mesta so se našli, da obeden človek živ ni ostal. Ob času kralja Davida v šesteh urah kuga je bila pomorila 70000. prišon. Immisitque Dominus pestilentiam in Israel, da mane vsque ad tempus constitutum, & mortui sunt ex populo, a dan vsque ad Brsabee, septuaginja millia virerum. V tem, ki kuga je taku morila ta folk, vidigne David svoje ujokane očesa pruti nebesom ter zagleda angela s krivavem mečam stati na Jeruzalemskem mestu. Dixit David ad Dominum, cum vidisset Angelum cedentem populum: Ego sum, qui peccavi. Mi vejmo iz Svetega Pisma, da G. Bug kugo pošila za volo teh grehov, kateri na zemli se doprinašajo, kakor je dejal Judom, da če ne bodo njegove svete zapuvidi držali. Mittam pestilentiam in medio vestri. Kaj menite, N. N., odkod pride, da ob našem času, ki svejt je veliku grešnejši, kakor je bil poprej, da vener takršne strašne kuge se ne šlišijo, in dasilih G. Bug nam kugo pošlje, hitrej se potolaži? Ah, jaz na vejem drugega uržoha, ampak to veliko andoht, katero ljudje pruti s. Roku imajo, zakaj kakor kuga v eno deželo pride, vsi na pomoč s. Roka kličejo, njemu oltarje in cerkve h časti zidat obljubijo. In dokler G. Bug je obljubil rejšit od kuge taiste, kateri andohtlivu se bodo priporočili svetemu Roku, zatorej ta strašna kuga nima tulikajn moči, kakor je nekdaj imela. Vidite, N. N., da s. Rok in diebus suis placuit DEO, & inventus est iustus, & in tempore iracundiae factus est reconciliatio.
Veliku glejt poprej, kakor naš Odrešenik Kristus je bil križan, G. Bug skuzi Osea preroka je žugal tej kugi, rekoč, da Kristus bo kuga te kuge: Ero mors tua, o mors, ki Hebreher bere: Ero pestis tua, o pestis. Kuga ni drugega, ampak ta strupeni luft. Koku tedaj je Kristus križan bil kuga te kuge? Če hočete, N. N., da jaz vam bom na le-tu odgovuril, odgovorite vi meni poprej, zakaj Kristus je hotel v lufti umrejti, kakor dobra vejmu, da na enem visokim križu je bil umrl in na tem visokem hribi Kalvarije. Jaz menem, da bi se bilu ble spodoblu, kadar bi bil v tempelni umrl, dokler je hotel za naše zveličanje se ofrat Očetu nebeškemu kakor enu nedolžnu jagniče, ali pa na zemli, dokler človek je bil iz zemle stvarjen, za katerega volo je hotel umrejti. S. Chrysestomus meni lepu odgovori, ki pravi: Ut aeris naturam purgaret, in excelso loco oblatus est. In cruce suspensus in monte mori voluit, ut sicuti vita sua sanctificavrat terram, sic morte purificaret aerem. In vita ambulando sanctificavit pedibus terram, in morte extensus sanctificavit brachiis aerem. Oh lep odguvor! Zdaj pa bi hotel vejdit, kaj zena kuga je bila v lufti, od katere Kristus je ta luft očistil. S. Cyprianus odgovori, da kadar hudiči so bili iz nebes v peku padli, nekateri so bili v lufti ostali, da bi ljudje motih in da le-ti smrdljivi hudiči so bili okužili ta luft; zatorej Kristus je hotel na hribi Kalvarije križan biti in v lufti umrejti, da bi ta luft sčistil. Ita enim sublimatus aerem purgavit ab omni daemonum infectione. In le-tu je Bug hudičem žugal, rekoč: Ero pestis tua, o pestis — jaz bom kuga tvoja, o kuga! Tu je, nikar li bom ta luft očistil, temveč bom tebe pregnal in umoril, kakor ti moriš te ljudi. Ero pestis tua, o pestis.
V tej viži tudi se bom postopil reči, da s. Rok je bil kuga te kuge, kakor nam zamore izpričat tu mestu Konstanca, kadar so tamkaj concilium držali in iz celega svedita vkupaj se našli škofi in drugi duhovni in deželski. Ta čas je bila vstala ena velika kuga v mestu, katero skuzi človeški flis niso mogli pregnati. Zatorej sklenejo, da s. Roka na pomoč klicat hočejo. Vzamejo njegov s. peld ter s procesijo ga po mestu nesejo. Oh čudu preveliku! Koderkuli so ta peld nesli, je kugo umoril in luft očistil ter ravnu kakor kuga enega vrže dol le-tukaj, enega tamkaj, taku tudi peld s. Roka, katerega so po mestu s procesijo nesli, je sturil, da zdaj eden, zdaj ta drugi je s postele skočil in na oknu tekel. Boga in s. Roka so hvalili in častili, videjoč, da kuga pred tem svetem pildam je bejžala in konc jemala, taku da žiher rečem, da s. Rok je bil kuga te kuge — ero pestis tua, o pestis —, nad katerem vsi se so čudili.
Svejt se je nerble čudil, da senca s. Petra vse bolezni je pregnala; zatorej iz cele dežele so bolnike v Jeruzalem nosili in na gaso postavlali, po kateri je s. Peter hodil. Ut veniente Petro saltem umbra illius obumbraret quenquam illorum, & liberarentur omnes ab infirmitatibus suis. Veliku gvišnu čudu je bilu le-tu, da sama senca s. Petra je vse ljudi ozdravila, vener so mogli bolnike iz dežele v Jeruzalem nesti in na gaso jih postavit, če so hoteli zdravje doseči. Concurrebat multitudo vicinarum Civitatum Jerusalem afferentes ægros. Ita ut in plateis eijcerent infirmos, & ponerent in lectulis, & grabatis, ut veniente Petro, &c. Večji vener čudu se meni zdi le-tu, da senca s. Roka je od kuge ozdravila tudi taiste, kateri so bili v hiši in v lazaretu zaprti; in te bolne ni bilu treba v mestu nosit, zakaj kakor to senco, tu je peld s. Roka, so vzdignili s procesijo, precej ta luft je bil očiščen, da po celi deželi curabantur omnes. Zakaj eden tega drugega je ozdravil, ravnu kakor poprej je eden tega drugega okužil. Pole, da žiher smejmo od našega svetega varuha reči: Ero pestis tua, o pestis.
Zdaj bi mogel eden mene vprašat, koku s. Rok je kuga te kuge, če tudi on je bil k zadnjemu kugo udubil; in če on je imel oblast ozdravit te kužne, zakaj ni sam sebe ozdravil. Jaz vejem dobru, da s. Rok, potem ki je bil očistil luft in ozdravil vse kužne, koder je hodil, k zadnjemu pride v tu mestu Piacenzo ter najde le-tu mestu s kugo obdanu. Gre v lazaret ter z znamenom s. križa vse ozdravi in kugo iz mesta in dežele prežene. V tem ki eno noč je spal, angel božji se njemu prikaže, rekoč, da g. Bug hoče, da tudi on bo skusil, kaj je kuga. S. Rok se prebudi ter zamerka, da na levi stegni ima eno kužno bulo. G. Boga zahvali ter gre v eno puščavo, da bi drugem nedležnosti ne delal. G. Bug pa, kateri te svoje nihdar ne zapusti, ampak v potrebah jih oskrbi, sturi, da en studenec začne zvrat blizi te puščave ter da en pes vsak dan je svojemu gospudu eno trento z mize vzel ter s. Roku je nesel. Pošlje ta gospud gledat, kam pes ta kruh nosi, ter najdejo s. Roka s kugo obdanega, kateri tudi nad kugo je bil umrl. Zdaj, N. N., bi hoteli vejdit, zakaj on sam sebe ni ozdravil, dokler vse te druge je od kuge rešil?
Jaz vas zastopem, N. N. Vi hočete reči tu, kar so Judje od Kristusa dali, kadar so videli, da na križi je pribit visil: Alios salvos fecit, seipsum salvum facere non potest. So hoteli reči: Kristus je tulikajn tavžent in tavžent bolnikov rešil od bolezni in te mrtve oživil, zakaj tedaj ne zamore tudi sam sebe od smrti rešit? In ravnu le-tu, da Kristus je druge rešil od smrti in da sam sebe ni hotel rešit, le-tu je ena susebna in nezrečena milost Kristusova, ki en vučenik pravi: Dicentes non petuis, est blasphemia, sed dicendo salvos fecit alios, & non se ipsum, magna laus Divinæ bonitatis est. Propria morte alios salvos facere, non plus ultra misericordiæ inveniri potest. Oh, s. Rok, mi smo prisileni tvojo dobruto do nebes povzdignit, v tem ki si vse te druge ozdravil in sam sebe ozdravit nisi hotel.
Zakaj, N. N., menite, da s. Rok ni hotel svojo bulo ali rano ozdravit, temveč s taisto je hotel umrejti? Zamerkajte, kaj pravi Arnoldus Carnotensis od Kristusa, našega Odrešenika, da ni hotel svoje svete rane zacelit, ampak znamene taistih pustiti, da bi taiste Očetu nebeškemu kazal in skuzi taiste nam dosegel milost in odpuščanje naših grehov, kadar pravičnu Oče nebeški nas hoče štrajfat, pošlušajte besede tega vučenika: Christus nudate pectore Patri ostendit latus, & vulnera: nec potest ullo modo esse repulsa, ubi concuruns, & erant omni lingua disertitus, hæc celementiæ munimenta, & charitatis insignia. Glihi viži naš pomočnik s. Rok je hotel ohranit rano te kuge, katero za ljubezen svojih bližnjih je bil udubil, da bi le-to Očetu nebeškemu kazal in skuzi taisto ta pravični srd božji potolažil, kadar nas hoče štrajfat zavolo naših grehov, taku da bom rekal od s. Roka: Patri oftendit vulnus, nec potest alle mode esse repulsa, ubi concurant, & erant omni lingua disertius hæc celementiæ munimenta, & charitatis insignia. Zakaj jaz berem v rimskih historijah, da en žolner večkrat je cesarja Avgusta prosil z eno gnado, vener nikuli ni mogel taisto doseči. En dan ta žolner svoje prsi rezkrije ter znamene ene rane cesarju pokaže, katero zavolo cesarja je bil prejel. Kakor le-to cesar ugleda, precej usliši prošno tega žolnerja. Oh, kdu bo cviblal, da tudi G. Bug usliši prošno s. Roka, kadar njemu pokaže svojo rano, katero je bil za ljubezen božjo prejel & c.
Zatorej, N. N., prav ste sturili, da to cirku in oltar h časti s. Roku ste sturili zidat, v kateri vseskuzi Očetu nebeškemu svojo rano kaže, da bi potolažil ta srd božji, da bi nas s to strašno kugo ne štrajfal, kakor naši grehi sicer bi imeli štrajfani biti. In gvišnu to gnado s. Rochus bo od G. Boga dosegel & c., zakaj jaz berem v s. pismi, da kralj David enkrat močnu se je bil rezsrdil čez Ibusejerje ter je šel z mislijo, vse gladku končati. V tem pride eden, kateri v imeni teh Ibusejirjev k njemu pravi: Non ingredieris huc, nisi abstuleris caecos & claudos. Jaz vejem, da z le-temi besedami se so špot z Davida delali, vener tudi meni dopade, kar Abulensis pravi, da nekateri rabini le-te besede taku zastopijo, da Ibusejerji so v svojim mestu imeli dva pilda, namreč peld Izaka patriarha, kateri je bil slep ratal, da ni nič videl. Caligavratnt oculi ejus, & videre non potrat. In peld patriarha Jakoba, kateri je bil krulav na eni nogi, po tem ki en angel Tetigit nervum fæmoris ejus. Zatorej so hoteli reči: David, ti misliš nas končati, vener ne boš nič opravil, dokler mi imamo v našim mestu pilde dvejh velikih svetnikov, katere za naše pomočnike držimo. Dokler le-te ti nam ne boš proč vzel, se tebe nič ne bojimo. Non ingredieris huc, nisi abstuleris caecos & claudos. N. N., glihi viži jaz porečem tej kugi, dokler bomo mi s. Roka častili v tej božji veži in s pravo andohtjo njega s. peld hranili in s procesijo okuli nosili, njega na pomoč pohlevnu klicali, zakaj on bo svojo rano G. Bogu kazal in v tej viži ta srd božji potolažil, zakaj in diebus suis placuit DEO, & inventus est iustus, & in tempore iracundiae factus est reconciliatio. Obrnimo se tedaj vsi k našemu svetemu pomočniku ter recimo: Sancte Roche, ora pro nobis in pokaži tvojo rano Očetu nebeškemu, kadarkuli zamerkaš, da nas hoče s kugo štrajfat & c.
NA DAN S. ŠTEFANA
Surrexerunt autem quidom da sinagoga, dispuntes cum Stephano. Et non poterant resistre sapientiae, et spiritui, qui loquebatur.
Tedaj so eni gori vstali od te judovske šule in so se s Štefanom izvpraševali. In oni niso mogli zoperstati njegovi modrusti in temu duhu, kateri je iz njega govuril. Act. c. 6
Ni čudu, če stonovitnu ne ostanejo krajlevestva pod oblastjo svojega krajla, kateremu sicer po pravici šlišijo, zakaj taiste imajo za njih grund in zagvišajne muč te vojske, srčnost teh žolnirjev, obilnost teh denarjev, smrt teh savražnikov in modrust človeško; in dokler krajlevestvu naše svete kat. kršč. vere ima za svoj grund in zagvišajne pohlevnost teh krščenikov, krotkust teh vernih, stonovitnost teh maternikov in modrust nebeško. Ni čudu, če stonovitnu pod oblastjo krajla nebeškega ostane, dasilih čez le-tu so se vzdignili ti nermočnejši in grozovitnejši krajli in cesarji in Lucifer z vso svojo strašno peklensko močjo. Vener nihdar jo niso mogli premagati, kakor je videl v duhu s. Joanes Evangelist, da en grozoviten lintvorn in silnu velik, iz katerega ust je šla ven ena dereča voda, kakor en velik potok, da bi utvopil eno častito Gospo, katera s svojo lepoto vsakatero drugo zemeljsko lepoto je premagala. Misit serpens ex ore suo post mulierem acquam, tanquam flumen, ut eam faceret trahi a flumine. Ali vener ta peklenski lintvom ni nič mogel taisti škodovati, zakaj g. Bug je bil dal tej Gospe dvej veliki peruti, s katerimi je bila zletela v enu gvišnu in mirnu mejstu. Datae sunt mulieri alae acquilae magnae, ut volaret in desertum in locum suum a facije serpentis. Oh velika skrivnost božja! Ta strašni lintvorn pomeni Luciferja, ta voda pomeni, katera iz njegovih ust je šla, savražnike s. kat. krš. cerkvi, in ta častita Gospa pomeni našo sveto vero. Gdu ne vej te velike vojske, katere Lucifer čez našo s. vero je obudil? Kulikajn nevernikov so jo savražili? Kulikajn krajlov so jo preganjali? Kulikajn cesarjev so jo hoteli iz svedita skoreninit? Kulikajn filozofov so čez le-to učili? Kulikajn marter trinogi so si zmislili? Kulikajn nedolžnih so umorili? Ali vener z vso svojo zastopnostjo in grozovitostjo niso mogli taisto premagat in pregovorit, zakaj ti sveti marterniki s potrpežljivostjo so premagali njih grozovitnost in z nebeško modrustjo njih posvetno zastopnost. In le-te resnice imamo ta prvi eksempel na našemu s. pomočniku in varuhu s. Štefanu, čigar modrust vsi judovski učeniki niso mogli premagat. Et non poterant resistre sapientiae, et spiritui, qui loquebatur. In vsa njih grozovitnost ni mogla prestrašit njega srčno stanovitnost. Lapidabant Stephanum invocantem, et dicentem: Domine Jesu accipe, spiritum meum, et flatuas illis hoc peccatum. Oh velika zastopnost in nezrečena potrpežljivost našega s. varega! In ravnu le-tu, N. N., danes izkazal bom.
Da naš s. varuh s. Štefan je bil en eksempel te zastopnosti božje, ni cviblat, dokler vsi judovski učeniki niso mogli njega premagat. Et non poterant resistre sapientiae, et spiritui, qui loquebatur. Zakaj oni so imeli človeško zastopnost, s. Štefan pa je imel angelsko zastopnost. Et inuentes eum omnes, qui sedebant in concilio, viderunt facijem eius, tanquam facijem angeli. In jaz menem, da tudi s. Joanes v podobi enega angela je videl s. Štefana, ki zamerkajte, N. N., da en dan s. Joanes v duhu je videl štiri angele taku močna, da so obvarovali ta svejt pred veliko revo, katera je imela čez taisto priti. Post haec vidi quatuor angelos tanentes quatuor ventos terrae, ne flarent super terram, neque super mare, neque in ullam arborem. In čez en čas je zopet videl enega drugega angela, gredočega od sončnega prihoda, kateri je imel znamene živega Boga: Et vidi alterum angelum ascendentem ab ortu solis, habentem signum Dei vivi. Kateri je imel taku glasnu štimo, da po celom svejtu so ga šlišal ter je želel rejšit s. kat. krš. cerku od vsega hudega. Clamavit voce magna dicens: Nolite nocere terrae, et mar, neque arboris, quo ad usque signemus servos Dei in frontibus eorum. Le-tu prikazanje velike skrivnusti zapopade. Ali jaz vener se bom podstopel reči z enem učenikom, da ti prvi štiri angeli pomenijo štiri s. evangeliste, kateri od nebes so bili poslani, da bi z njih božjim ukom obvarovali pred veditrom teh hudobnih Judov in neovernikov zemlo in morje s. kat. krš. vere, in drevje teh izvolenih krščenikov. Ta peti angel pa porečem, da je bil naš s. Štefan, kateri od prihoda sončnega gnade božje je prišel. Stephanus autem plenus gratia, et fortitudine. Zaznamovan z znamenom živega Boga, zakaj je bil poln ljubezni pruti Kristusu Jesusu, ter on je bil ta prvi svojo kri prelil za Kristusa Jezusa, ter je s tem drugem eksempel pustil za Kristusa martro prestati, kakor s. Maximinus je zamerkal, rekoč: Beatus Stephanus apostolos ipsos beata, ac triumphali morte praecessit, et sic, qui erat inferior ordine, primus factus est passione, et qui erat discipulus gradu, magister coepit esse martirio. Taku da s. Štefan je eksempel dal tem drugem krščenikom srčnu se vojskovati čez te neverne savražnike s. kat. krš. cerkvi, in rajši kri priti, kakor pustiti, da bi taisto premagali, in naš s. varuh srčnu je naprej šel, kakor general vseh s. s. maternikov. Stephanus purpuratum ducit exercitum. S. Peter Chrisologus potrdi: da bi obvaroval te vrne, da bi od teh nevernih ne bili zapelani. O angel božji, s. Štefan! Kulikajn nucnega in dobrega ti s tvojim nebeškem ukom in Eksempeinam s. kat. kr. cerkvi si sturil, taku da tebi to veliko čast da Chrysestomus: Eiectus est Stephanus, et pullulavit Paulus, et quicunque pri Paulam crediderunt. Gvišnu tedaj morem reči, da ti s. varuh si taisti angel, od katerega pravi s. Joanes: Vidi alterum angelum &c.
Ali zdaj bi hotel vejdit, iz katerega kora teh angelcev je bil naš angel s. Štefan. Jaz ne bom cviblal reči, da je bil iz kora teh kerobinov, zakaj s. Grogor pravi, da kerubini: plenitudo scientiae interpretatur. Naš s. patron je bil taku poln zastopnosti božje, da ni bilu njemu gliha vmej vsemi učeniki judovske šule, zakaj on je imel tu pravu spoznanje s. pisma in skrivnusti svete trojice, katera zastopnost in uk premaga vse druge zastopnosti in šule. Zakaj gramatika drugega ne uči, temveč prav govorit, retorika uči tu lepu govorjenje, logika uči z gruntam svoje govorjenje sklenit, fizika uči spoznati lastnusti teh stvarjenih reči, astrologija pa uči lastnusti teh zvezd, lune in sonca, medicina uči spoznati začetek in uržohe teh bolezni; zastopnost pa našega s. Štefana je bila čez vse druge zastopnosti in skrivnusti svetega pisma, zatorej judovski besedniki, filozofi, dohtrši in učeniki njemu prglihi so bili preprosti in nezastopni, zakaj oni, kadar v svojo šulo so bili s. Štefana poklicali, meneoč njega pregovorit, da bi ne veroval, da Kristus je ta pravi mesias ali sin božji, so videli, da Štefan je imel obliče kakor en angel. Et intuentes eum omnes, qui sedebant in concilio, viderunt facijem eius tanquam facijem angeli. In ni čudu, zakaj s. Štefan, naš pomočnik, je bil poln modrusti božje, kakor so ti angeli kerubini, zakaj se niso mogli prečudit ti judovski učeniki nad modrustjo s. Štefana, taku da ta višiši mašnik se je čudil in njega vprašal: Dixit autem princeps sacrdotum. Si haec ita se habent? Takrat odpre svoja usta s. Štefan ter začne govorit in skuzi s. pismu starega testomenta judovskim učenikom kazat, da Kristus je bil ta pravi mesias, od Boga oblublen. Qui ait. Viri fratres, et patres audite. Vi učeniki s. pisma dobru vejste, da Mojzes je bil obljubil mesija Izraelitrom, rekoč: Propheta da gente tua, et da fratribus tuis sicut me suscitabit tibi Dominus Deum tuus, ipsum audies. Zdaj gdu ne vej, da Kristus je bil en velik prerok? On je prerokoval, da Lazarus je umrl, dasilih tri dni hoda je bil daleč, zakaj je dejal: Lazarus mortuus est, et gaudebo propter vos, ut credatis quonijam non eram ibi. Je prerokoval, da Peter ga bo trikrat zatajil poprej, kakor bo petelen zapil. Recordatus est Petrus vrbi Jesu, quod dixerat: Priusquam gallus cantet, ter me negabis. Je prerokoval dvejem jogrom, da bodo srečali enega moža, kateri eno kroglo vode ponese. Ite in civitatem, et occuret vobis homo lagenom acquae bayulans. Dopolnilu se je bilu, kar je dejal k Petru: Vade ad mare, et eum piscem, qui primus ascenderit, tolle, et aprto ore eius invenies didragma. Je bilu rejs, kar je prerokoval Samaritanarci: Quinque enim viros habuisti, et nunc quem habes, non est tuus vir. In ta žena je šla klicat purgarje: Venite, et vidite hominen, qui dixit mihi omnia, quaecumque feci, nunquid ipse est Christus? In vsi dobru vejste, da po celi judovski deželi so njega za preroka držali. Aliji Elijam, aliji Hieremijam, aut unum ex prophetis. Ne vejste, da kadar Kristus je v mestu šel, ves folk je na ves glas vpijl: Hic est propheta a Nazareth. Spumnite tudi, kadar 1000. ljudi je bil nasitil v puščavi, dasilih taistom ni bil dal, ampak pet kruhov in dvej ribi. Kadar ljudje so le-tu čudu videli, vsi enaku so dali: Hic est vere propheta, qui venturus est in mundum. In čez vse le-tu zamerkajte vi učeniki, kaj pravi Izaias od mesija, da bo enu gvišnu znamene, da taisti je pravi mesias, kateri bo le-ta čuda delal. Tunc aperientur oculi caecorum, et aures surdorum patebunt, tunc saliet sicut cervus claudus, et aprta erit linqua mutorum. Kristus je vse le-te čuda doprinesil, katere mi smo videli in drugi morjo izpričat, kakor sam Kristus je bil zapovedal dvejem jogrom: Euntes remunciate Ioanni, quae audistis, et vidistis, caeci vident, claudi ambulant, leprosi mundantur, surdi audiunt, mortui resurgunt.
Je rejs, da tudi Samuel, Elias, Izaias, Jeremias, Ezzechiel, Daniel, Zacharias, Malachias, Sophonias in drugi so bili preroki in čuda so doprnašali, ali vener nihdar oben prerok ni tulikajn čudov in taku velike delal kakor Kristus, kakor vsi ljudje so bili spoznali, rekoč: A saeculo non est auditum, quia quis aperuit oculos caeci nati. Nisi hic esset a Deo, non potrat facere quicquam. Kristus je veliku tavžent prišon z majhno špižo nasitil ter veliku več taistom je bilu ostalu, kakor jim je bilu naprej postavlenu. On je veliku gobovih očistil, vodeničnih, mrzličnih, krulovih, slepih, mutastih, z božem žlakom udarjenih ozdravil. Veliku ljudi, s hudičem obdanih, je rešil. Tri mrtve oživil. Vsi elementi so bili njemu pokorni, taku da ljudje se so čudili. Quis est hic? Quia venti, et mare obediunt ei. Kadar je imel umrejti, sonce se je bilu skrilu, tema ves volni svejt je bila pokrila, zemla se je bila stresla in tulikajn čudov je sturil. Si scribantur pri singula, nec ipsum arbitror mundum capere posse esse, qui scribendi sunt libri. In cila naša gospoda se je na tem čudila in iz nevoščljivosti je dejala: Quid facimus, quia hic homo multa signa facit? Si dimittimus eum sic omnes credent in eum. In Nikomus, ta veliki učenik s. pisma, je Kristusa za mesija spoznal, rekoč: Scimus quia a Deo venisti magister nemo enim potest haec signa facere, quae tu facis. Tedaj Kristus je bil ta pravi mesija, dokler Mojzes je dejal, da on bo en velik prerok, in Izaias, da bo velike čuda delal. Audientes autem haec discecabantur cordibus suis, et stridebant dentibus in eum.
Ter so na le-tu judovski učeniki k s. Štefanu dali: »Joanes Krstnik je bil ta nervečji prerok, in vener ni bil mesija. Elias je velike čuda delal, in vener ni bil mesija. Faraonovi mašniki so tudi velike čuda v Egipti doprnašali, vener niso bili mesija, ampak cuprniki. Salomon je bil ta nermodreši, zakaj sam Bug je k njemu dejal: Dedje tibi cor sapiens, et intelligens in tantum ut nullus ante te similis tui fuerit, nec post te surrecturus sit. In vener ni bil mesija. Koku tedaj ti se smejš postopit reči, da Kristus je mesija?«
Odgovori s. Štefan: Spumnite in premislite, kaj je od Kristusa rekel Joanes Krstnik, kateri ni mogel faliti, zakaj: Fuit homo missus a Deo. Le-ta je očitnu spoznal, da Kristus je mesija, rekoč: Ecce agnus Dei, ecce, qui tollit peccata mundi. In cilu hudiči so Kristusa za sinju božjega spoznali, kadar: Exibant daemonia clamantia, et dicentia, quia tu es filius Dei. In sam oče nebeški je dejal, da vsi ljudje so šlišali pri Jordanu: Coeli aprti sunt super eum, et vox da coelo facta est, hic est filius meus dilectus, in quo mihi bene complacui. Na le-to veliku modrust in zastopnost s. Štefana našega, varuha, niso mogli odgovorit. Audientes haec discecabantur cordibus suis, et stridebant dentibus suis in eum. Ki s. Štefan je velik uržoh h gospudu Bogu se obrniti in ga zahvaliti, rekoč: Mirabilis fasta est scientia tua ex me. Zakaj taku močna in kraftne so bile njega s. besede, da taiste kamenitna srca so bile omehčale in njih temno pamet rezsvetile, kakor s. Avgustinus je zamerkanu pustil: Stephanus martir praedicabat veritatem, et tamquam tanebrosis mentibus, ut eas in lucem educeret, incantabat. Oh velika zastopnost in muč s. Štefana! Zakaj Kristus je enkrat dejal k Judom: Potens est enim Deus da lapidibus istis suscitare filios Abrahae. Ali gdu ne vej, da s. Štefan je bil tu trdu kamenje preobrnil v Abrahamave in cilu v Božje otroke? Saulus, potlej Paulus imenovan, je bil en trd kamen, od katerega s. Avgustinus očitnu pravi: Cum ista petra adhuc esset in infidelitate. Ali gdu je bil njega srca omehčal? S. Štefan. Pravi Avgustinus: Si Stephanus non orasset, Paulus non fuisset conversus.
Ti hudobni in trdovratni Judje, da bi to modrust božjo ne šlišali in prisileni ne bili pravo vero spoznati, so začeli glasnu vpijti in zatisnili svoja ušesa in so vsi kmalu nad njega planili in so venkaj pahnili in so njega s kamenjem posipavali. Ali ne boj se, o s. varuh! Ne timeas eos o Stephane! Pravi s. Proculus: Qui te lapidibus appetunt, insciji, et nesciji, quamvis nolint scalas tibi ad coelum applicant. Ne timeas eos, qui te lapidibus obruunt, gradus tibi ad coelum faciunt lapides. O srečnu kamenje, žegnani diamanti, kateri sturite štenge do nebes priti s. Štefanu, in lete štenge so močnejši kakor teh drugih ss. marternikov, katere so bile lesene, kakor pravi s. Bernardus; s. Štefana pa so bile kamenitne, zatorej močnejši. Scalas sibi ad coelum applicans, et ex lapidibus gradus sibi fecit ad coelum. O žegnane štenge in stutanženkrat srečne lujtra, katere sturite da nebesa se odprejo in da sijn božji se pusti vidit na desnici očeta nebeškega! Ecce video coelos aprtos, et Jesum stantem a dextris virtutis Dei. Je z nebes z velikem veseljem sijn božji gledal to nezrečeno močno potrpežljivost s. Štefana; ki s. Hieronimus zamerka, da naš s. varuh susebno gnado vmej drugimi svetniki je dosegil, da namreč še živ je g. Boga v nebesih videl, katere gnade Mojzes ni mogel doseči. Ostende mihi gloriom tuam. G. Bug je bil njemu odgovuril: Facijem meam videre non poteris. Ni ti, ni drugi bodo mene videli, ampak po smrti; samemu s. Štefanu g. Bug je bil to gnado sturil, da še živ je obliče božje videl, ali ni čudu, zakaj je bil kakor en angel nebeški, kateri vseskuzi v obliče božje gledajo. Pole njegovi savražniki so videli, da naš s. varuh je bil kakor en angel. Et intuebantur vultum eius, tamquam vultum angeli stantis inter illos. Ni čudu tedaj, da je g. Boga videl. Video coelos aprtos, et filium hominis stantem a dextris Dei.
Ali meni se sturi čudit, da pravi: Jaz ne videm nebesa odprta, dokler dobru vejmo, da vsem pravičnem nebesa so odprta, kakor s. Joanes je bil zamerkal. Ecce ostium apertum in coelo. Morebiti da s. Štefan ni šel v nebu skuzi vrata, skuzi katere ti drugi svetniki gredo? Stonovite se in zamerkajte, N. N., navado, katero nekdaj so rimski cesarji imeli, da kadar en rimski purgar je srečnu svoje savražnike premagal, kadar zopet je v mestu šel, so en kos poštajne podrli in nove vrata taistemu srečnemu vojščaku sturili, da bi njemu dali zastopit njih veliko željo njega pri sebi imeti. Glihi viži se meni zdi, da g. Bug je bil en kos nebes odprl, da bi dal spoznati, koku močnu družba nebeška želi s. Štefana pri sebi imeti, ki taku srčnu s svojo zastopnostjo in potrpežljivostjo svoje savražnike je premagal. Oh! Aku takršna čast se našemu s. varuhu godi v tem, ki je še na zemli, gdu bo mogel zgruntat in zreči čast, katero je prejel, kadar je v nebesa prišel? Mi zdaj le-te ne morimo zgruntat na zemli, zatorej poflišimo se taku nedolžnu živeti, da na našo pusledno uro bomo tudi rekli: Video coelos aprtos. Kakor nas opomina s. Paulus: Festinemus ingredi in illam requiem. Ne bomo zanikrni v šlužbi božji, temveč flisik. Festinandum est nobis in haec pregrinatione, quia via langa est vita brevis, vocatio Dei urget, et in mora est periculum. Taku naš uči ta angelski dohtar s. Tomaž. Da se bo nad nami dopolnilu, kar od s. Štefana stoji pisanu, namreč: Obdormivit in Domino. V tej viži ne bo grenka smrt, ampak večnu veselu živejne, kakor David pravi: Praetiosa in conspectu Domini, mors sanctorum eius. In s. Bernardus potrdi, rekoč: Bona mors, quae vitam non auffert, sed transfert in melius Mors sumus iustorum requies servorum Dei. O srečni stutavženkrat bi mi bili, kadar bi takšno smrt kakor naš s. varuh sturili. Le-to gnado bomo, N. N., dosegli, ako nedolžnu bomo živeli, potrpežljiv zopernosti tega svedita prenesli in čast božjo iskali, kateru že nam bo od g. Boga sprosil naš s. varuh in pomočnik s. Štefan, h kateremu, N. N., vselej imate vaše zaupanje imeti, zakaj aku on je g. Boga prosil za svoje savražnike, kateri so njega s kamenjem posipali. Lapidabant Stephanum invocantem, et dicentem: Domine Jesu Christe, ne statuas illis hoc peccatum. Koku veliku več bo prosil za vas svoje prijatele, kateri njemu k časti v to sveto cerku njegov peld in oltar ste postavili &c. Zatorej vam, N. N., izvejsti in andohtljivi šlužabniki s. Štefana hočem to lepo historijo povedat in mojo pridigo sklenit.
V tem glejti 1147., kadar zamurci so bili v špansko deželo prišli in veliku mest v svojo oblast pripravili, španski krajl Alphonsus je bil eno veliko vojsko skupaj spravil, meneoč zamurce iz svojega krajlevestva pregnati. In nerpoprej je bil oblegil tu mestu Almario in na pomoč je bil poklical enega firšta Galzeranus z imenom, ali zamurci so bili špansko vojsko pobili in Galzerana živega ujeli in zvezanega v močnu jetje zaprli. Kadar le-tu zašliši gospud oče tega Galzerana, žalosten postane in pošlje k zamurskemu krajlu, da hoče svojega sinju odkupit in odrešit. Ali ta neverni in hudobni krajl silnu veliku zlata in blaga je hotel imeti in polek da mu ima stu teh nerlepših dekeljc poslati. Gdu more dopovedat, koku močnu žalostni so bili postali ti starši tega ulovljenega firšta, kadar so šlišali le-to nespodobno prošno. Zlatu in drugu blagu so bili vkupaj spravili ali nertežje je bilu stu dekeljc najti k šlužbi tega hudobnega krajla. Vener k zadnjemu purgarji so bili sklenili, da oče, kateri ima tri hčere, more eno dati za odreštvu njih firšta in v tej viži so bili tudi stu deklic zbrali in vse pripravili, kar je hotel imeti ta zamurski krajl ter so bili k morju poslali, ki ti čolni so le-tu blagu čakali. V tem času Galzeranus ni nič za le-tu vejdil, tenuč noč in dan je gospuda Boga prosil, da bi njega z oblasti teh savražnikov rešil in zlasti vseskuzi je na pomoč s. Štefana klical, kateri je bil varuh tvoje dežele. Eno noč, ki z veliko pohlevnostjo je s. Štefana prosil in molil, pole s. Štefan se njemu prikaže, ga potrošta in zapovej, da ima za njim pojditi, kar precej Galzeranus se najde na bregu, ki te revne in žalostne dekelce in njih ujokane matere so stale in slavu od svojih hčeri jemale. Galzeranus ni vejdil, kaj le-ta jok in klagovanje pomeni; vpraša enega, kaj le-tu pomeni. On njemu vse začne pravit, da namreč za odreštvu firšta Galzerana taistu zlatu, blagu in deklce imajo zamurskemu krajlu poslati. Takrat Galzeranus na ves glas zavpije: »Stonovite se, moj zvesti purgarji in purgarce in vi deklce! Obrišite vaše ujokane oči, zakaj vam ni treba zamurcem v oblast priti, dokler s. Štefan, naš pomočnik, z njih oblasti je mene in vas rešil.« Vsi se začudijo, kadar štimo svojega firšta šlišijo, ga začnejo gledat, ga poznajo, na kolena padejo, Boga in s. Štefana začnejo hvalit, da nikar samu Galzerana, ampak tudi te brumne deklce iz oblasti zamurskega krajla je rešil. Gdu bi mogel dopovedat trošt in veselje tega folka in zlasti hvalo, kateru svojemu pomočniku s. Štefanu so dali? In kadar skupaj so v le-tu mestu Baga rajžali in polij mile daleč cerku s. Štefana ugledali, vsi so bili na kolena pokleknili in njih s. varuha pohlevnu zahvalili. In Galzeranus taistem deklcem je bil veliko doto šenkal in bogatom gospudom za neveste dal in veliku zlata cerkvi s. Štefana šenkal in k zadnjemu je bil svejt zapustil in v orden s. Bernarda stopil in svetu je živil in tudi ta nebeški lon dosegil. Oh srečni tedaj taisti, kateri temu s. pomočniku se priporočijo, dokler takršne velike gnade skuzi njegovo prošno dosežejo. Ali ni čudu, dokler tudi za svoje savražnike je g. Boga prosil in gnado božjo taistom dosegil, kakor s. Peter Damianus pravi: lnimicorum numerositas pri preces s. Stephani ad numerum amicorum Dei transivit. Zatorej tudi mi, tvoji šlužabniki, se troštamo, da v naših potrebah nam boš na pomoč prišel in gnado božjo sprosil, da do vekoma bomo v tvojem tovarištvi g. Boga hvalili in častili. Amen.
NA DAN S. AGNES − DEVICE IN MARTRNCE
Gaudeamus, et exultemus, et demus glorijam ei; quia venerunt nuptiae Agni, et uxor eius praeparavit se.
Veselimo se in bodimo veseli in dajmo njemu čast; zakaj tega jagnjeta ohcet je prišla in njega žena se je pripravila. Apoc. c. 19.
Jaz najdem, da vselej ti učeni so dali in ta nucni uk dajali, da ta, kateri se hoče dobru oženit, ima gledat, da svojo gliho vzame, aku hoče v miru in ljubezni živeti in potroštan biti. Sicer če ne bo svojo gliho našel, težku bo potroštan živil, kakor Ovidius je zapisanu pustil: Quam male inaequales veniunt ad aratra juvenci. lam praemitur magno coniuge minor. Non honor est, sed onus species laesura ferentes. Si qua voles apte nubere, nube pari. In en drugi cilu pravi, da bi imena tudi glih mogla imeti. Za tega volo gospud Bug, kadar je bil priložil en puštob imenu Abrahamu, je bil tudi priložil en puštob imenu njegove žene, kakor je zamerkanu v s. pismu. Gen. c. 17.: Nec ultra vocabitur nomen tuum Abram, sed appellaberis Abraham, quia patrem multarum gentium constitui te. In dokler tvojemu imenu sem en puštob prstavil, morem tudi imenu tvoj žene en puštob priložit. Dixit quoque Deus ad Abraham: Uxorem tuam non vocabis Saraj, sed Sarram. Kateru skrivnust je zamerkal Chrysestomus, rekoč: Quemadmodam nomine imposno significali, quod pater sis turus multarum gentium, ita, et uxori tuae similiter appono litteram, erit ita Sarra nomen eius. Zatorej tudi sin božji, kadar je hotel za svojo nevesto vzeti človeško dušo, vedeoč, da ni bila njemu gliha, dokler on je bil stvarnik, ona stvar, on bogat, ona uboga, on vsemogoči, ona slaba, on visok, ona nizka, on moder, ona preprosta, on lep, ona grda; za tega volo z nebes je bil na zemlo prišel, da bi popolnoma človeški duši glih ratal, kakor očitnu pravi s. Petru Cellensis: ldcirco in thalamo contraxit se paulominus minoratus ab angelis, exuit vestimentis gloriae, accintus cilicijo, deposuit fortitudinem, circumdatus infirmitate, ut pri omnia nobis similis fieret. Da bi v tej viži svoj nevesti človeški duši glih ratal. Ali vener susebno gnado in ljubezen je izkazal naši pomočnici s. Agnes, devici in martrnci, dokler ta ženin nebeški Kristus Jezus celu ime je hotel naši s. pomočnici glihi imeti.
Zakaj, o sveta pomočnica naša, aku tebi je ime Agnes, tvoj nebeški ženin je tudi hotel imenovan biti: agnus. Ecce Agnus Dei, je dejal s. Joannes Krstnik. Taku da če en sam puštob preložimo v ime tega ženina, namreč e namejsti puštaba u, taku ženin bo AGNES. Če pa nevesti namejsti puštaba e postavimo u, taku bo AGNUS. Oh, stutavženkrat srečna si naša s. pomočnica, v tem ki tvoj nebeški ženin cilu ime ima kakor ti. In tudi kadar tebe je bil za svojo nevesto poročil, v podobi enega krotkega jagnjeta se je bil prikazal, vedeoč, da ti nikar li z imenom, ampak tudi z djajnom si bila enu nedolžnu jagniče. Zatorej: Stans a dextris eius Agnus nive candidior, Christus sibi sponsum, et martirem consecravit. Za tega volo le-ta sama ohcet susebnu v nebesih se obhaja, dokler tu jagne božje je za svojo nevesto enu nedolžnu jagne izvolil, namreč Jezus, sin božji, pomočnico našo sveto Agnes. Zatorej: Gaudeamus, exultemus, et demus glorijam ei, quia venerunt nuptiae Agni, et uxor eius praeparavit se. In ravnu le-tu bom, N.N., izkazal, koku naša s. pomočnica se je bila h tej ohceti pripravila k našemu nauku.
Pomočnica naša s. Agnes je bila hči enega žlahtnega in mogočnega rimskega gospuda. Ona je bila taku lepa, da v celem Rimi ni bilu lepše gospodične in tudi bogaboječeši, kakor pravi s. Ambrož: Erat pulchra facije, sed pulchrior fide. In kumaj je bila pamet dosegla, da vsa se je bila zaljubila v g. Boga in da pri Bogu v gnadi bila, vse, kar je vešla, da njemu je dopadeče, tu je sturila, in kar je njemu zoper, tega se je varovala sturiti. Je vešla s. Agnes, da svejt in njegov dejane je g. Bogu zoper, zatorej kar nerveč je mogla, taistega je savražila in proč se držala. Je vešla, da nenucne besede g. Bug savraži in s. molitvo ljubi, zatorej z ust s. Agnes nihdar ni bilu šlišat ene nenucne besede, ampak vseskuzi je molila in g. Boga častila. Je vešla, da g. Bug ofert in prevzetnost ne more trpeti, in da ponižajne in pohlevnost njemu dopade, zatorej z besedo, z mislijo in gvantajnam je vselej bila pohlevna in druge prevzetnosti ni imela, ampak da vse, kar je na zemli, je zaničevala in samu tu nebešku je štimala in taku bogaboječe je živela, kakor da bi očitnu g. Boga videla. Taku da žiher se bom podstopil od naše s. pomočnice reči, kar s. Chrysestomus je od s. Ioannesa Krstnika rekel, namreč: Non fert praesente Domino contineri, non sustinet naturae expectare terminos, sed contendit praesignificare venientem salvatorem. Zakaj s. Agnes še cilu mlada je bila začela pridigvat ajdom prihod Kristusav in jih učiti to pravo božjo vero, katera zapovej samega pravega živega Boga molit in iz celega srca lubit. Nad katerem se ni mogel zadosti prečudit s. Ambrož, rekoč: Infantia quidem computatur in annis, sed erat senectus mentis immensa. O devotio supra aetatem, virtus supra naturam, ut mihi videatur non hominis habuisse nomen, sed oraculum martiris, quod indicavit quid esset futura. Ah, N.N., vidite, koku flisnu in skrbnu naša s. pomočnica se je pripravljala, da bi vredna nevesta krajla nebeškega ratala. Et uxor eius praeparavit se.
In dokler s. Agnes je dobru vešla, da nevesta se nerhitrej zamiri svojemu ženinu, kadar ona tu nermanši znamene ljubezni izkaže enemu drugemu, zatorej tega se je ble varovala in bala, kakor te grenke smrti, vedeoč, da nebeški ženin pravi: Ego Deus zelotes! In da kadar zamerka, da druge ljubi raven njega, močnu ga rezsrdi, kateru nam je hotel zastopit (dati) s. Hieronimus, rekoč: Nisi Deus amaret humanum naturam, nunquam zelaretur eam, et in similitudinem mariti peccatum ulcisceretur uxoris. Le-tu je dobru vešla naša s. Agnes, dasilih mlada, zatorej ni hotela obenega drugega lubit, ampak samega svojega nebeškega ženina, kakor boste šlišali.
En dan ugleda to lepo devico, našo pomočnico, sin tega nerbogatejšega in neržlahtnejšega rimskega gospuda Sinfroniusa. V le-to silnu močnu se zaljubi; in dokler je izvejdil bil, da tudi ona je žlahtnega in bogatega stanu, sklene le-to za svojo nevesto snubit ter nerpoprej taisti pošlje šenkat en žlahtni in veliku vredni dar. Ali s. Agnes ni hotela nikar taistega pogledat, veliku minje obdržat. Kadar on le-tu šliši, sklene, da hoče pojditi z njo govorit, meneoč, da, kadar ga bo videla in šlišala, bo rada prvolila njega vzeti. En dan, kadar s. Agnes sama je bila doma, gre v hišo ter te nerlepši in sladkejši besede začne pruti s. Agnes govorit in veliku žlahtneh reči taisti šenkat hoče. S. Agnes pa srditu k njemu se obrne, rekoč: Discede a me pubulum mortis, quia iam ab alio amature praeventa sum. Poberi se proč od mene špiža te smrti, priložnost tega greha, glava peklenska. Pusti me z mirom, zakaj sem z enem drugem v obljubi, v katerega sem vsa zaljublena in on v mene. Ti si prepozno prišel; in dasilih poprej bi prišel, jaz bi n hotela tebi imeti, da bi si lih bil rimski cesar, zakaj moj ženin je žlahtnejši, lepše, bogatejši, pametneje in ljubeznivejši, kakor vsi ljudje tega svedita. On je taku cartan, da njegove besede so sladkejši kakor med in cukar. Taku častit, da angeli njemu na šlužbo strežejo. Je taku čist, da ena devica ga je porodila. Ima taku svetle oči, da sonce pruti taistom je temnu. On drugače lepše šenkinge je meni šenkal, kakor so le-te tvoje. Ipsi sum desponzata, cui angeli serviunt. Annulo suo subarrhavit me Dominus meus lesus Christus, et tamquam sponsam decoravit me corona. Dexteram meam, et collum meum cinxit lapidibus pretiosis, tradidit auribus meis inaestimabiles margarittas. Ne vidiš li, da cilu moje lica je zapečatil s svojo krivjo. Sanguis eius ornavit genas meas. Posuit signum in facijem meam, ut nullum praeter eum amatorem admittam. Zatorej: poberi se proč od mene ter ne misli več na mojo peršono.
Zdaj bi hotel jaz od tebe, s. pomočnica naša, vejdit, zakaj ženin nebeški je zapečatil tvoja lica s svojo s. krivjo? Vejste zakaj, N.N.? Spumnite, da nekdaj g. Bug je bil sklenil pomorit to prvo rojene po celem Egiptu, zatorej je bil zapovedal enemu angelu, da on ima vse hiše ponoči obhodit in vse te prvorojene pomorit. Izraeliterov pa da se ima schonat in obenega umorit, kar Izraelitrjom šliši, zakaj taisti so samega pravega Boga molili, Egipčeri pa so druge bogove molili. In da bi ta angel te ne premrkal, zapovej g. Bug izraelitrjom, da imajo enu mladu jagniče zaklati in s taisto krivjo njih hišne vrata oškrofiti. Et sumentes da sanguine eius, ac ponent, supra utrumquae postem, et in superliminaribus domorum. In ki bo angel le-tu kri videl, ne bo obenega v taisti hiši umuril. Erit autem sanguis vobis in signum in aedibus, in quibus eritis. Et videbo sanguinem, et transibo vos. Nec erit in vobis plaga disperdens. Le-tu, kar se je godilu nekdaj v Egipti, se tudi godi ob našem času, zakaj taisti, kateri lubjo druge bogove, bodo z mečam pravice božje posekani, kakor lepu je zamerkal s. Bernardus, rekoč: Nonne stat angelus Domini, qui feccet te mediam, si forte quod avertat ipse alterum amatorem admiseris? Zatorej dokler s. Agnes ni nihdar obenega drugega ljubila, ampak svojega ženina nebeškega, kateremu svoje srce, dušo in telu z mladega je bila ofrala, za tega volo spodobnu ženin nebeški s svojo krivjo je bil zaznamenoval našo s. pomočnico. Sanguis eius ornavit genas meas. Zatorej meč tega srda božjega se ni Smeji k Agnes, pomočnici naši, približat, dokler obenega drugega ni ljubila, ampak svojega ženina nebeškega. Posuit signum in facijem meam, ut nullum praeter eum amatorem admittam.
Za tega volo ni hotela pošlušat te zaljublene besede tega rimskega gospuda, ampak zdrznu reče: Discede a me pubulum mortis, quia iam ab alio amature praeventa sum. Kadar ta zaljubleni mladenič je šlišal in zamerkal, da ni upajna Agnes pregovorit, da bi ga ljubila, od velike žalosti je bil zbolel in v postelo se položil, kakor en drugi Amnon zavolo ljubezni, katero je imel pruti tej lepi Thamar, od katerega s. pismu pravi: Deperiret eam valde, ita ut propter amorem eius agrotaret. Sinffronius, njega oče, se prestraši, pošlje hitru klicat te neručenejši arcate, taistom obljubi velik lon, ako bodo sinu ozdravili. Skušajo veliku arcni, ali vse zabstonj, dokler arcati zamerkajo, da le-ta bolezen in težava pride od prevelike ljubezni, kakor k zadnjemu svojemu očetu je bil spoznal, da ta lepa Agnes je uržoh njegove bolezni, od katere bolezni taku piše s. Ambrož: Inter haec lecto prostrnitur, et pri alta suspirija amor medicis aperitur. Fiunt nota patri, quae fuerunt iam dicta a filio, ad petitionem virginis revolvuntur. Kadar oče le-tu šliši, sam gre obiskati starši s. Agnes ter silnu žlahtne in veliku vredne šenkinge s sabo nese. Putans eam maiora velle accipere ornamenta, omnium lapidum pretiosorum secum detulit glorijam, atque omnes mundi huius devicias repromittere si consensum suum eius conjužio non negaret. Takrat s. Agnes se obrne k Sinffroniusu ter pravi: »Moj ženin nebeški veliku lepše šenkinge je meni obljubil dati, katere tem tvojem prglihane so ravnu kakor zlatu pruti železu, kakor sonce pruti temi, kakor nebesa pruti zemli. Thesauros incomparabiles mihi ostendit, quos mihi se daturum premisit.«
Jaz bi hotel vejdit, zakaj ženin nebeški takršne neprešacene šenkinge obljubi naši s. pomočnici, v tem ki drugem svetem devicam ni bil takršne žlahtne šenkinge obljubil? Zakaj jaz berem, da s. Catharini Senenski namejsti zlate krone je bil dal eno bodečo trnjevo krono. S. Theresi namejsti zlatega prstina je bil dal en železni žebil. Zakaj tedaj s. Agnes da eno zlato krono? Ciclade auro texta, et immensis monilibus ornavit me. In cel život te svetnice je bil z zlatimi kamni in Perini pokril. Dexteram meam, et collum meum cinxit lapidibus pretiosis, tradidit auribus meis inaestimabiles margaritas, et circumdedit me vernantibus, atque coruscantibus gemmis. Zamerkajte, N.N., kaj pravi Cassianus, da nekdaj obena žena ni smejla zlatega gvanta nosit, temveč Krajiica. Non licebat portare vestes aureas nisi reginis. Ah, zdaj zastopem, zakaj s. Agnes, ženin nebeški, je bil po celem životu pokril z zlatom, dokler je hotel, da s. Agnes vmej drugimi s. devicami bi imela spoznana biti za Krajiico, zakaj s. Agnes dopelt martro je bila prestala, namreč martro te smrti in sramežljivosti, kakor je zamerkal s. Ambrož: Habetis igitur in ona hostia duplex martirium, pudoris et religionis.
Zakaj kadar Sinfronius je videl, da ne more nič z lepem in dobrem opravit, se čez s. Agnes močnu rezsrdi ter pošlje rihtne hlapce, da imajo taisto zvezano k njemu v hišo pripelati; bugajo ter jo pripeljejo. Sinffronius le-to sodbo čez s. Agnes sturi, da ima malike molit, ali pa da jo bo sturil v hišo teh lotrc pelati, da vsakateri bo žiher z njo nečistost tribal. S. Agnes pa odgovori, rekoč: »Koku hočeš, da bi jaz tvoje malike molila, kateri so mrtvi in podobe hudičave, dokler jaz n hočem cilu tvojega sina, kateri je en živ človek za mojega ženina imeti? Če pa po sili v to lotrsko hišo boš zapovedal mene pelati, imam upajne v mojega ženina nebeškega, da bo on mene pred nečistimi lotri obvaroval, da mojega devištva ne bom izgubila, ravnu kakor je bil rešil taistu nedolžnu jagniče pred tem požrešnem vovkam, kakor je Izaias prerokoval: Habitabit lupus cum agno. In če moj ženin, kateri je pravi Bug, je bil Davidu dal možnost, da z ust teh levov in medvedov je te nedolžne avčice rešil, se troštam, da tudi mene bo rešil od lotrov.« Kadar te besede šliši, ta hudobni Sinffronius zapovej rihtnem hlapcem, da sveto devico do pri nagega sleči, da bi on in sin njih nesramne očesa mogla nad lepoto te čiste device nasitit. Oh, kaj z eno veliko žalost in bridkost je takrat v svojem srcu počutila s. Agnes! Rajši vsako drugo veliko martro bi bila trpela, kakor da bi naga imela pred moškimi peršonami stati. Kadar so jo slačili, milu se je jokala. Ah, spumni Agnes na tvojega nebeškega ženina, kadar so ga imeli križat, kateru je tudi njemu taku grenku naprej prišlu, da čez obeno martro se ni tožil, ampak čez le-to samo, rekoč: Tota die verecundia mea contra me est. In Marija Devica s. Brigidi je dejala, da tvoj ženin Jezus Kristus nad tem nervečji martro je občutil. Dum patiebatur erubescentiam nuditatis suae. Vener ne boj se, s. pomočnica naša, zakaj ravnu kakor oče nebeški svojemu sinu in ženinu tvojemu je bil na pomoč prišel, v tem ki je bil poslal takršno temo, da obeden ni mogel Kristusa nagega na križu rezpetega vidit. Facta hora sexta, tanebrae factae sunt pri totom terram usque ad hram nonom. In tudi se je bilu taku zgodilu, zakaj kakor so bili to s. devico slekli, ženin nebeški je bil taisti na pomoč prišel, kakor potrdi s. Ambrož: Statim autem, ut spoliata est crine resoluto, tanquam densitatem capillis eius divina gratia concessit, ut melius videtur fimbriis eorum, quam vestibus tecta. Jaz sem dobru vejdil, da tvoj ženin nebeški ne bo pripustil tebe nago vidit, dokler tudi oni dobrutljivi oče, kadar je videl svojega nepokornega in izgublenega sinu nagega, precej je bil zapovedal, rekoč: Afferte cito stolom primam, et induite illum. Ta prvi gvant, katerega boste našli v moj hiši, s taistom pokrite mojega sina. Glihi viži je s tabo sturil tvoj nebeški ženin, kakor s. Maximus piše: Nam spoliata virgo tegitur crinibus, et nudata ab hominibus pessimis, vestitur ab angelis bonis. Ah s. pomočnica naša! Koku ti si glih tvojemu ženinu nebeškemu, katerega oče nebeški je bil zakril s temo, tebe pa je zakril z lasmi.
lnu s tega čuda jaz zamerkam in spoznam tvojo angelsko čistost, dokler g. Bug je bil ta veliki mirakel sturil, da tebi taku na naglom lasje do tav so bili zrasli, da obeden ni videl tvojega nagega života. Eva, kakor je bila zamerkala, da je naga, je tekla se skriti pod en figav drev, tebe pa g. Bug pokrije poprej, kakor si naga bila, da bi od velike sramežljivosti ne umrla. Ali pa bom rekel, da g. Bug je bil s. Agnes z lasmi pokril, nikar li k znamenu te angelske čistosti, ampak tudi k znamenu te velike pokorščine, katero je pruti g. Bugu imela. Zakaj sem bral, da concilum Grangrese je bil zapovedal panat taisto ženo, katira bi svoje lasje si odrezala k znamenu, da n hoče svojemu možu pokorna biti. Si quae mulier crines attondeat; quod ei Deus ad subiectionis materijam tribuit, tanquam praetium dissolvens obedientiae, anathema sit. Oh častita Agnes, ki ti nisi bila lasje tvoje ostrigla, ampak g. Bug jih je bil nagmeral k znamenu tvoje velike pokorščine pruti tvojemu nebeškemu ženinu. In nikar li z lasmi, ampak tudi s svetlobo nebeško je bil g. Bug zakril nagoto naše s. pomočnice, kakor sama pravi: Induit me Dominus ciclade auro texta. Ki morem žiher od s. Agnes reči: Amicta lumine sicut vestimento. Zdaj meni naprej pride, kar vpraša ta učeni Tostatus, če v nebesih bodo nagi ali pa oblečeni. Odgovori, da bodo gvantani s svetlobo nebeško. Oh zveličena s. Agnes, da še na zemli je bila ogvantana, kakor bodo v gvanti v nebesih ti izvoleni. Ali jaz se ne čudem, zakaj spumnim, da tudi tvoj ženin nebeški na tem hribu Tabor s svetlobo nebeško se je bil pokril. Resplenduit facies eius sicut sol vestimenta autem eius facta sunt alba sicut nix. V tem tudi si mogla glih biti tvojemu nebeškimi ženinu, zatorej s svetlobo nebeško je bil tebe pokril.
In dasilih ta veliku čudu Sinffronius je videl,vener se ni pobulšal, ampak zapovej to s. devico v hišo teh lotrc pelati, da bi po sili devištvu izgubila. Ženin nebeški pa pošlje enega angela devištvu svete neveste varovat. Igressa Agnes turpitudinis locum, angelum praeparatum invenit. Je rejs, da veliku nečistih lotrov so v to hišo tekli, meneoč svoje nesramne želje napolnit z le-to lepo devico, kumaj pa so v kambro stopili in to veliko svetlobo tega angela ugledali, precej veliko grevingo v srcu so počutili in čistu živeti obljubili, kakor pravi s. Maximus: Denique populos, quos praeco ad libidinem invitavrat, et virgo ad častitatem obtinuit, et quos ad eam diabolus inquinatos induxit, illa a se mundos ejecit. Oh, koku glih si ti nevesta svojemu ženinu, od katerega stoji pisanu: Ecce agnus Dei, ecce qui tollit peccata mundi. Glihi viži zamorem od tebe reči: Ecce agnus Dei, ecce qui tollit peccata mundi. Zakaj vsi taisti, kateri so v kambro prišli, so bili polni grehov, ali s. Agnes od grehov jih je rešila in k pravi veri pripravila, kakor s. Ambrož potrdi: Interea lupanar, efficitur locus orationis, in quo omnis, qui fuisset ingressus, adoraret, et veneraretur, danes honorem immenzo lumini. Ni čudu, zakaj ženin nebeški je bil enu jagne, kateru je oblast imelu čez te grešne srca, taista pravične sturiti, zatorej ti s. preroki so prosili, da bi naj svejt prišel, rekoč: Emitte agnum dominaturem terrae. Glihi viži s. Agnes je imela to oblast te grešne ljudi pravične in bogaječe sturiti. Oh, s. pomočnica naša, koku glih si svojemu nebeškemu ženinu.
Vmej drugimi je bil prtekil tudi ta zaljubleni Sinfroniav sin, meneoč svoje nečiste želje nasitit s to lepo devico, kateru tulikajn je želel za svojo ženo imeti in se ni schonal angela, ampak prevzetnu se k s. Agnes približa ter je hotel taisto objeti; pole en velik strah ga obide ter na tla pade in hudič se prikaže in ga zadavi. Kadar le-tu zašliši Sinfronius, da njegov sin je umrl, ob velike žalosti je hotel cagat. Teče gledat, ga najde mrtvega, pohlevnu začne prosit s. Agnes, da bi sprosila od svojega nebeškega ženina, da bi zopet njegov sin oživil, ter obljubi, da hoče spoznati, da Kristus je pravi Bug. Poklekne s. Agnes, prosi in moli svojega ženina nebeškega, kar precej ta mrtvi živ gor vstane ter na ves glas začne po Rimi šrajat: »Ni obeden pravi Bug, ampak sam le-ta, katerega krščeniki molijo in ta devica Agnes za svojega ženina je izvolila. Tega vsi ljudje imamo za edinega, pravega, živega Boga molit, aku n hočemo pogubleni biti!« Oh srečna pomočnica naša s. Agnes, katera si glih tvojemu ženinu nebeškemu, kateri te duše s temnic je bil rešil; ti tudi dušo tega mladeniča z večnih temnic si rešila. Ti hudobni in trdovratni ajdovski mašniki pa se so bali svoj lon in dobiček izgubiti, zatorej so tem preprostem ljudem zastopit dali, da ona je cuprnca in da skuzi cuprnijo te čuda dela; ter začnejo ajdje dražit, da bi taisto živo imeli sežgati. Bugajo te hudobne folž mašnike, en velik ogen zanetijo in to sveto devico živo v ogen vržejo, ali plamen daleč od te s. device stopi ter vse taiste ajdovske mašnike in rihtne hlapce sežge in cilu nikar en las nad s. Agnes ne zgori. Takrat ona vzdigne svoje oči pruti nebesom ter pohlevnu g. Boga zahvali, rekoč: Benedico te pater Domini mei Jesu Christi, quia pri filium tuum ignis extinctus est a latere meo. Na le-te besede ogen je bil precej ugasnil in s. Agnes pres vse škode ven stopi. Kadar ljudje su le-tu videli, na ves glas so vpili: »Pravi, živi Bug je ta, katerega Agnes moli, katerega tudi mi hočemo molit!« Oh pomočnica naša! Če od tvojega ženina stoji pisanu: Lucerna eius est agnus, žiher tudi od tebe bom rekel, da si bila lampa rimskega mesta, dokler si bila resvetila z lučjo s. vere te temna srca tega ajdovskega folka. Lucerna eius est Agnes.
Ali dokler ženin nebeški je imenovan Agnus occisus ab origine mundi. Tudi s. Agnes, da bi svojemu ženinu glih bila, pride rabel ter jo pele na rihtni plac. Agnes z velikim vesejlam je šla in ravnu kakor Jeremias je dejal od Kristusa: Sicut Agnus, qui portatur ad victimam, glihi viži s. Agnes kakor enu nedolžnu jagne pripogne svojo glavo pred rabelnam. Ali rabel se prestraši, kakor je zamerkal s. Ambrož, rekoč: Cerneres trepidare carnificem, quasi ipsi addictus fuisset, tremere percuzoris dexteram, pallere ora alieno tementis periculo, cum puella non timeret suo. K zadnjemu vener tej nedolžni avčici glavo odseka, kar precej zemla se strese od žalosti, ravnu kakor se je bila stresla, kadar jagnje božje Kristus Jezus je bil umrl na križu. Et terra mota est. Ter precej po smrti se prikaže očetu in materi svetlejši kakor tu rumenu sonce ter jih je troštala, rekoč: Congaudete mecum, et congratulamini, quia cum his omnibus lucidas sedes accepi. Ah, s. pomočnica naša, iz srca mi se rezveselimo s tabo, da si v krajlevestu tvojega nebeškega ženina prišla, s katerem do vekoma boš krajlovala. Ah te pohlevnu prosimo: Prosi za nas tvojega nebeškega ženina, da bi tudi nam gnado dal v njegovo krajlevestu priti. Amen. 
