Drobtinice. 
Poterpežljivost v nevarnosti. 
V našem življenju so časi, ko moramo jako paziti, da nas jeza ne premaga. 
Ko smo dolgo molili ali prav pobožno premišljevali; po posebno pobožnem sv. obhajilu, ako smo kaj posebno dobrega v korist dušno ali telesno svojega bližnjega storili, oh, kako lehko se nam priklati priložnost, da se prav dobro najezimo. 
Zakaj pa neki to? Večkrat je to odvisno od skritih fizičnih (natornih) postav našega bitja, ne redkokrat pa od nevošljivosti hudobnega duhá, ki na vso moč išče zadoščenja, za dobro, ketero smo storili. Pozor! 
Sovraštvo, ne jeza! 
Si li padel v kak pregrešek ali celo velik greh? Žalostno! ali ne se jeziti nad sabo zavoljo tega! Tako delajo duševno prevzetni ljudje. Jezijo se nad dušnimi svojimi slabostmi, ker — dobro to zapomniti — pri spovedi se bo čudil spovednik da se takó slabo napreduje v čednosti, ali pa se popolnoma proti nji greši. 
Jezijo se tudi, ker vidijo koliko hudega nagnenja je še v njih, ko se jim je dozdevalo, da so vže visoko, visoko na lestvi popolnosti! 
O nikar take jeze! Po grehu se ponižaj koliker ti je mogoče! Iz brezna ponižnosti pa vzdigni zaupljivo svoje oči k večnemu Bogu; reci: »Moj Bog, usmili se mene vbozega grešnika«. Za naprej pa ne toliko ljubezni do sebe, temuč mnogo več pravega sovraštva! 
Mogočna! 
»Marija je vsem postala vse in po njeni veliki ljubezni so vsi njeni dolžniki. 
Vsem je odperla naročje vsmiljenja, da bi iz njene polnosti zajemali: jetnik rešenje, bolnik zdravje, žalostni tolažbo, grešnik odpuščanje, pravični milost, angelj veselje, presveta Trojica čast in slavo«. (S. Bernard). 
Predobra! 
»O Marija, vsak se zveliča le po tebi, nihče se ne znebi svojih zlá, ako ne po tebi, o najčistejša; nihče ne zadobi milosti, ako ne po tebi, o ti brezmadežna; nikomer se ne podeli usmiljenje in milost, ako ne po tebi«. (S. German). 

Ponižna. 
»Marija je velika, ker je devica in mati; veča, ker je ob enem oboje; največa, ker je mati božja; ali še nekaj več, ker se pri toliki vzvišenosti ima za nič«. Sv. Beda. 
Da, ljubim te! 
»Vem, o Gospa, da si ti najdobrotljiviša in nas z nepremagljivo ljubeznijo ljubiš, nas, ketere je tvoj Bog v tebi in po tebi z največo ljubeznijo ljubil. 
Ker se pa ljubezen le z ljubeznijo more povračati, naj te tudi mi na vso moč ljubimo!« (Sv. Peter Damijanov). 
Ne pozabi! 
O duša, doklor si v telesu, prebivaš mej ternjem, in treba te da hudo občutiš terne skušnjav in napadov. 
Zato se ti pravi v visoki pesni: »Kaker lilija mej ternjem, teko prijatelica moja mej hčerami«. O bela lilija, o rahli in nežni cvet! neverneži in podiravci so pri tebi, prebivaš mej škorpijoni; pazi torej kako imaš previdno hoditi mej njimi. Telo in svet sta polna ternja; prebivati ž njimi in ne biti poškodovan, božje mogočnosti je in ne človeške kreposti«. (Sv. Bernard serm. 48 etc.) 
Le k materi! 
»O duša, akoravno sta razžaljena oba (Sin in Mati), sta vender oba vsmiljena. 
»Naj torej krivičnik od pravičnega Boga beži k usmiljeni Materi, naj zopet krivičnik od razžaljene Matere pribeži k ljubeznivemu Sinu, ter mu reče: »Bog, ki si zavoljo naše bede postal sin žene; žena, ki si zavoljo miloserčnosti postala Mati božja, usmilita se mene hudobne grešnice, ali mi pa pokažita (ženo) bolj vsmiljeno, h keteri naj se jaz vbožec zatečem«. (Sv. Anzelm, orat. 51.) 
Prežalostna! 
»Keteri jezik more povedati ali keteri um razumeti težo tvojih bridkosti, blažena Devica? Vsemu kar je preterpel pričujoča in popolnoma deležna, tisto blagoslovljeno in najsvetejše teló, ki si je tako čisto spočela, takó sladko hranila in z mlekom pojila, tako pogostoma v naročju nosila ter poljubovala, s telesnimi očmi zerla, vidiš zdaj, kako je mahljeji bičev tergajo, kako je ubodci ternja prebadajo, kakó je s terstiko tolčejo, kako je zdaj s pestmí udarjeno, zdaj pa sè žeblji prebodeno in na steblo križa pribito ter viseče grozno razmesarjeno, kako je zopet na vso moč zasramovano in naposled sè žolčem in jesihom napojeno!« Sv. Bonaventura. Lign. vitae. 
Še več! 
Prežalostna, kaj pa ko si v duhu gledala, kako je tvojega božjega Sinú sè žolčem napolnjena duša se zdaj tresla, zdaj plašila, zdaj žalovala v valovih grenkosti, zdaj se sè smertjo borila in to mnogo zavoljo njene ljubezni do grešnikov, mnogo pa zavoljo sočutja to tebe, najsladkejše Matere, ko si pod križem stala in mile besede slišala: »Žena, glej, tvoj sin?« (Po sv. Bonav.). 
Sočutje! 
Ko je sv. Klara Montefaljška zvedela, da je gdo v stanju smertnega greha, se je vsa objokana vergla pred božjo martro, ter z britkim sercem rekla: »Oh, torej za to dušo bo vse zastonj, ker je moj Gospod za njo terpel?« 
Potem je pa serčno molila za spreobernjenje grešnikov. Kaj pa mi? 
Kako je Bog dober! 
Bog večkrat dopušča, da ostane kak sled pregrešnosti tudi pri njegovih najljubših prijateljh, in sicer zlasti nagnjenje k jezi in nepoterpežljivosti. 
Zakaj? Da bi jih bližnji imeli za nepopolne, in se tudi sami za take spoznali. Na tak način doseže Bog, da se milost od njega podeljena skrita ohrani, kaker žerjavica pod pepelom. 
Zavoljo takih slabosti se pobožne duše ne smejo strašiti, se ve da pa tudi ne ljubiti jih, temuč po njih vedno bolj rasti v ponižnosti. (Blosius). 

Potolaži se! 
Neketeri terpini tožijo: »Kako slabo je zame! Britkosti in otožnosti imam čez glavo!« 
Ali za nje je to dobro! Tožijo sicer: »Dobro bi bilo, ke ne bi bil jaz sam vsega tega kriv!« Jaz pa ti pravim: »Naj si sam si nakopal te križe, ali pa ne, bodi prepričan, da ti je Bog poslal to terpljenje; zahvali se mu za nje, prenašaj je vdan v njegovo sveto voljo!« Pa pravijo nadalje: »Ali verh vsega druzega terpljenja čutim v sebi veliko suhoto in temo duhá«. Jaz pravim: »Prenašaj poterpežljivo tudi ta veliki križ, ker je za te mnogo bolj koristna ta nadloga kaker pa še tako velika čutna duša sladkost«. 
Po žalosti radost! 
»Žena, kaj se jočeš? koga iščeš?« Ona (sv. M. Magdalena) pa, misleč da je vertnar, mu reče: »Gospod, ako si ga ti odnesel, povej mi, kam si ga del, in jaz ga bom vzela«. 
Jezus ji reče: »Marija!« Ona pa mu reče obernivši se: »Rabboui« (kar pomeni učenik). Ev. sv. Jan. 22. 15. 16. — Mili prizor za vsako kerščansko dušo, ali posebno za terpečo! Kaker je bila sv. M. Magdalena nepopisno žalostna cel čas terpljenja in smerti Zveličarja, tako se je njeno serce napolnilo neizmerne radosti, ko jo je Jezus tako milo nagovoril. Prav tako se bodo tudi vsi na tem svetu v voljo božjo vdani terpini v radosti topili, ke bodo pred sodnika, milega Jezusa, stopili! 
Oveseljena. 
Akoravno ni verska resnica, da se je božji Zveličar po vstajenju od smerti svoji prežalostni Materi prikazal, vender to terdijo mnogi cerkveni in pobožni pisatelji, ter razna razodevenja svetim in pobožnim dušam. 
Jako priserčno opisuje ta prizor čast. Marija iz Agrede, v prelepem svojem »Skrivnostnem mestu božjem«. 
Mi, duhovni otroci sv. očeta Frančiška, spominjamo v serafinskem rožnem vencu to, šesto radost brezmadežne naše Matere. 

Drobtinice. 
V koga naj zaupam? 
Ko je bil enkrat sv. Bernard težko bolan, ga popade veliko obupanje. »Nič zaslužnega za nebesa nisem do zdaj storil«, takó je zdihaval. 
Prizadeval si je pa na vso moč znebiti se takih otožnih in misli, ki niso dale miru njegovi žalostni duši. Molil je tako: »Moj Bog! res je, da si ne zaslužim nebes, moji grehi so temu priča. Dve reči mi pa vlivajo v žalostno serce veliko tolažbo; perva je, da sem tvoj otrok, druga pa, da je tvoj Sin za me umerl«. 

Kaj početi v stiskah? 
Puščavnik vpraša sv. opata Makarija kako je treba moliti, posebno v stiskah. »Ni treba mnogo besed, odgovori svetnik, temuč zadostuje vzdigniti roké kvišku in reči: Gospod, zgodi se tvoja volja, zgodi se to, kar je Tebi bolj všeč«. V skušnjavah pa reci: »Moj Bog, hiti mi na pomoč«. Bogu je namreč dobro znano, česa potrebujemo.« 
Ponižnost in poterpežljivost. 
Nič nenavadnega, da ne moremo terpeti pri podložnih besede ali djanja, ki niso prav spoštljiva. Njih počasnost in njih tudi najmanjša zopernost proti našim naredbam, nas jako jezi. 
Je pa zmirom, vsakikrat ta naša jeza, sveta jeza? 
Oh, če dobro vest izprašamo, moramo spoznati da je v takih slučajih dostikrat krivo pomanjkanje ponižnosti, brez ketere ni poterpežljivosti. 
Sv. Avguštin pravi: 
»Gdor zna prav živeti, zna tudi prav moliti«. 
Ravno tisti: 
»Vse kar Bog pošlje človeku, je dar njegove dobrote. Če mu pošlje srečo, je znamenje, da ga hoče potolažiti; če ga skuša z britkostmi, je opomin, ki mu ga da iz ljubezni«. (S. Aug. epist. 87.). 

Ponižnost in poterpežljivost. 
Nič nenavadnega, da ne moremo terpeti pri podložnih besede ali djanja, ki niso prav spoštljiva. Njih počasnost in njih tudi najmanjša zopernost proti našim naredbam, nas jako jezi. 
Je pa zmirom, vsakikrat ta naša jeza, sveta jeza? 
Oh, če dobro vest izprašamo, moramo spoznati da je v takih slučajih dostikrat krivo pomanjkanje ponižnosti, brez ketere ni poterpežljivosti. 
O ponižnost! 
Kraljica nebes in zemlje, Mati božja, ne pripisuje prevzvišene milosti materinstva svojemu devištvu, svoji pobožnosti ali kaki drugi čednosti, temuč edino svoji ponižnosti, rekoč: »Ker si se ozerl na ponižnost svoje dekle.« 
Poterpi! 
»Kar drugim dopada, se storí; kar tebi, se nič ne ceni. Kat drugi rečejo, se posluša; kar ti rečeš, se derži za nič. Drugi prosijo in prejmejo; ti prosiš in nič ne prejmeš. Drugi so veliki ljudje pred svetom, o tebi se pa molči. Drugim se to in ono delo izroči, tebe pa imajo za nesposobnega za vse. 
Natora dostikrat to težko čuti, in mnogo je vže to, da se take reči prenašajo z molčanjem.« (Imit. Chr. III. 49). 
Zavoljo Kristusa! 
Bog ne zahteva od tebe, da cele ure moli, da se z ojstrimi posti, z bičanjem itd. kaker svetniki tari in martraj; ali kaj želi od tebe morda vže dolgo časa, in si gluh? 
On želi, da, zahteva od tebe, kar ni čez tvoje moči, namreč, da se popolnoma ogibaj tiste grešne prilike, ki je vzrok toliko smertnih grehov. 
On zahteva, da premagaj tisto tvoje hudo nagnenje; da izgini tisto tvojo obljubo, tisto tvojo težko dolžnost. 
Kar hoče od tebe, izpolni »zavoljo Kristusa«. 
Živa vera. 
Ako hočeš ohraniti v sebi živo vero, edino taka je zveličavna, pomisli posebno po duhovnem branju, po pridigi ali kerščanskem nauku, strinja li se tvoje življenje z dotičnimi resnicami sv. vere. 
Ako najdeš v sebi razpor mej svojim obnašanjem in verskimi resnicami, loti se ga precej poravnati, ker drugači se bo na sodnji dan poganom, nevernikom in krivovercem bolje godilo ko tebi. 
Gdo je tega kriv? 
Mati toži: Kako je meni gorjé! Otroci moji so hudobni, neposlušni, leni, hočejo vse po svoji volji i. t. d. Druga se pa hvali, da njeni otroci radi molijo, pridno delajo, vedno slušajo, da se povsod lepo obnašajo i. t. d. 
Čemu pripisati ta velikanski razloček? 
Gotovo slabemu in dobremu zgledu starišev, in posebno materinemu. 
Pobožna, vestna, pridna in zavedna mati ima gotovo lepe vspehe pri otrocih. 
Posvetna, togotljiva, nemarna mati se mora pa gotovo tožiti čez svoje otroke. 
Skupna molitev. 
V družinam pa, kjer se po pobožni stari navadi vsaki dan, tam je greh doma, in kjer je greh, ni sreče. 
V družinah pa, kjer se po pobožni stari navadi vsaki dan, posebno zvečer opravlja skupna molitev, tam je pobožnost doma, in kjer je pobožnost, tam je tudi blagoslov božji in torej prava sreča. 
Velika sreča! 
Gdor ljubi Marijo, je jako srečen, ker tudi Marija njega ljubi in njegovo zveličanje je gotovo. 
Sv. Cerkev obrača na Marijo te prelepe besede sv. Pisma: »Tiste, ki mene ljubijo, tudi jaz ljubim, in tisti, ki se zjutraj zgodaj k meni zbudijo, me bodo našli.« »Gdor mene najde, najde življenje in prejme zveličanje od Gospoda.« 
Prav torej pravi sv. Aljfonz, ki piše: »Pravi Marijin otrok se ne pogubi.« 

Preloženje sv. ostankov bl. Monaldija Koperskega, reda manjših bratov. 
Dne 22. julija t. 1. je bila velika radost v samostanu sv. Ane v Kopru, ketere želim deležne storiti čislane bravce milega »Cvetja«, in zlasti duhovne otroke sv. Frančiška. Leta 1904 so pok. kardinalj Nagl, čez 98 let, dovolili zopet javno češčenje sv. ostankov bl. Monaldija. Vsled česer so se javno častili posebno dne 1. in 2. avgusta, kaker v prejšnjih stoletjih. Ali žalostno je bilo gledati skoraj 300 let stari, leseni zaboj, in skozi železno debelo, zaerjavelo mrežo neredno nakopičene, zaprašene kosti. Ta žalost je trajala skoraj deset let. Naposled pride dobro navdihnjenje: »Piši v Rim! Vprašaj, bi se li smela napraviti nova, lepa skrinja in v njo preložiti sv. kosti, ter jih tako postaviti na dostojno mesto, na oltar?« Na to vprašanje je prišel kmalu mili odgovor: »Da, vse to je lehko, z dovoljenjem teržaško-koperskega škofijstva.« Ta odgovor je nepopisljivo razveselil naš samostan. Precej smo se lotili dela. Premil. g. škof dr. Andrej Karlin, že ko kanonik v Ljubljani, naš posebni prijatelj, ki nam pa, odkar so naš nadpastir vedno večo naklonjenost v besedi in djanju kažejo, so v tej zadevi obljubili storiti vse, kar je mogoče. Ker pa take izredne zadeve niso lehke, je bilo treba mnogo dopisovanj, razjasnjenj i. t. d., da, prišlo je celo do jako velikih težav. Ali, hvala Bogu, vse se je lepo in pravilno poravnalo. Napočil je radostni dan 22. julija. Ob 2 popoldne pridejo k nam v spremstvu treh duhovnikov preblagi nadpastir, in v pričujočnosti p. gvardijana in še štirih patrov se lotijo precej sv. opravila. 
Po pazljivem ogledovanju zabojčka, prem. g. škof vkažejo odstraniti debelo mrežo, na kar se začno vun jemati in snažiti sv. ostanki. Čudno! Bolj ko gre to delo naprej, zmirom več kosti in koščic se prikaže. Pred nami je skoraj celo človeško okostje, le par kosti manjka. Nepopisljivo veselje! Na dnu zabojčka najdemo pa v prahu štiri goriške solde iz sredine 18. veka in okolu 20 mesengastih starih svetinj, ketere neke so iz začetka 17. druge iz 18. veka, dve ali tri pa najberž vže iz 16. stoletja. Karakteristična sta posebno dva križca in svetinja sv. Benedikta opata. Tudi nekoliko lesenih in steklenih rožnovenčnih jagod smo našli. Vse to bo treba sčasoma preučiti, ker so te stare reči za zgodovino kuljture v katoliški cerkvi jako važne. Ko so bile vse sv. koščice očiščene, smo jih počasi položili v novo, jako okusno zdelano skrinjo, na lepo okrašeno erdečo blazino. Deli smo notri tudi zgodovinski zapisnik na krasno okinčanem pergamentu, kjer je omenjeno na kratko vse, kar se ve o bl. Monaldiju itd. Spis je podpisan od prem. g. škofa in vseh drugih prič preloženja. Na to so g. škof skrinjo zaperli z dvema ključema in zapečatili pokrov z osmero pečati. Ko je bilo vse dokončano, sta nesla dva patra dragoceni zaklad na oltar sv. Didaka, pri glavnih cerkvenih vratih, kjer bo, upamo, Bog poveličeval zmirom bolj bl. Monaldija, in dodelil, da bo ta v ne dolgem času prišel do pravega češčenja blaženih, namreč do cerkvenega oficija in maše! Vsekako mi prešinja dušo neka rajska miloba, ko vidim, kako so ti sveti ostanki zdaj v resnično dostojnem položaju. 

Vlč. g. Frančišek Kramberger. 
Bil je tretjerednik in jako ljubil sinove sv. Frančiška, zatorej zasluži po vsej pravici, da o njemu prijatel napiše v »Cvetju« par verstic. 
Č. g. Kramberger, rojen v Orehovem na Spodnjem Štajerskem dne 23. sept. 1863, je kesneje s veliko pridnostjo študiral na varaždinski in osješki gimnaziji ter »maturo« prestal z dobrim vspehom. Potem je vstopil v ljubljansko semenišče, pa je tu ostal le eno juto, ker se je bil odločil za teržaško-kopersko škofijo. V goriškem velikem semenišču je študiral II. III. in IV. bogosl. tečaj ter se vedno jako lepo obnašal in, kaker je razvidno iz spričeval, »diligentissime« (prav pridno) se učil. Dne 12. junija 1891 je bil v mašnika posvečen in 1. sept. je nastopil pervo službo ko kaplan na Opčinah. Od 11. okt. 1894 do 81. marcija 1897 je služil ko cappellanus expositus pri sv. Jožefu v Ricmanjih. Od 1. aprila 1897 pa do smerti pa je bil kaznilniški kurat v Kopru. 
Preblagi pokojni je bil jako dobrega serca, polnega usmiljenja. Kedo bi mogel popisati vsa njegova velikodušna dela v korist terpečih, posebno vbozih in potrebnih učencev na slov. učiteljišču, kjer je bil štiri leta katehet. Kristus mu bo na sodnji dan gotovo rekel: »Bil sem lačen in ti si me nasitil, bil sem nag in ti si me oblekel« ... Koliko dobrega je storil otrokom slov. šole v Kopru, kjer je tudi brezplačno podučeval kerščanski nauk! 
Ko dušni pastir je se ve da najpred skerbel za svojo dušo. Kako vestno je opravljal svoje stanovske dolžnosti! Njegova natančnost je bila povsod v zgled vsacemu kristijanu, posebno duhovniku. On je pa, razen svojih dolžnosti, serčno rad pomagal tudi sobratom v koperski okolici, kjer ga zdaj, oh kako težko pogrešamo! V naši samostanski cerkvi pri sv. Ani, nam je bil za spovedavanje prava desna roka, posebno ob nedeljah in praznikih! Človek se je pri tem moral čuditi njegovi poterpežljivosti. Od dela utrujen, pa vedno enak samemu sebi — prijazen po več urnem spovedovanju, kaker pred! 
Občudovanja vredne so bile tudi njegove druge čednosti, kaker n. pr. njegova izredna pridnost. Prava čebelica! Imam pred sabo mnogo njegovih rokopisov, šolskih, pridig, kerščanskih naukov i. t. d. Njegovi razni zapisniki so nekaj posebnega! Nadalje njegova gostoljubnost. Sam je sè svojo skerbno sestro živel jako skromno, ali za prijatele, vboge in potrebne, tu bi skoraj rekel, da ni poznal varčnosti. 
Ali, o blaga duša, Bog te je ljubil in zato obiskal s hudo, jako hudo boleznijo. Terpel je strašne bolečine noč in dan. Od praznika najdbe do praznika povišanja sv. Križa, v najlepši letni dobi je ležal kaker na križu ... in zjutraj ob treh na praznik ran sv. očeta Frančiška, potem ko je ves čas bolezni dajal zglede velike pobožnosti in vdanosti v voljo božjo, izdihnil je v roke božje svojo plemenitno dušo, pri usmiljenih bratih v Gorici, kamer je bil pred okolu tremi mesci slučajno prišel. Slučajno? Tudi takrat je pokazal svojo krepost. Šel je v Terst, ali ker ni bilo prostora v nekem privatnem »zdravilišču«, kjer strežejo usmiljene sestre, in mu je zdravnik rekel, naj gre v mestno bolnico, je on odgovoril: »Tje ne grem, tam so svetne in posvetne strežnice. Pojmo pa v Gorico!« 
Preblaga duša, počivaj v miru mej dvema svetiščema Matere božje: Sv. Goro in Kostanjevico. Častil si Marijo, ljubil si svojega patrona sv. Frančiška in njegove sinove, naj ti bo tam lehka zemlja! Sicer pa v rajskih višavah, ne zabi na svojo sestro, siroto, keteri sicer nisi zapustil zemeljskih zakladov, ali nepopisljivo tolažbo svojega neomadeževanega življenja; ne pozabi na svoje, tebi vedno serčno vdane prijatele! Bog daj, da bi se enkrat tam vsi zopet združili in se nikdar več ne ločili. 


Nekaj o sv. križevem potu. 
Vse, kar se tiče sv. križevega pota, je mikavno in drago posebno nam duhovnim otrokom sv. Frančiška. Saj so to prelepo in neizmerno koristno pobožnost razširili po sv. katoliški cerkvi zlasti naši trije redovi. Brez števila del, priprostih in učenih razprav so napisali frančiškani o tej pobožnosti. Seveda so pisali in razpravljali o sv. križevem potu tudi drugi katoliški pisavci, ni čuda, saj je ta pobožnost vpeljana ko javna v vesoljni cerkvi in vsem vernikom zelo priljubljena. S posebno pohvalo pa naj omenimo jako učeno, obširno razpravo v našem slovenskem jeziku, naslovljeno »Zgodovina pobožnosti sv. križevega pota«, ki jo je spisal nevtrudno delavni zgodovinar prof. dr. Stegenšek ter priobčil v mariborskem »Voditelju« 1. 15. (1912). Seveda je predmet tako obsežen, da bo še o marsičem raziskavanje potrebno. Upam, da ne bo temeljiti razpravi našega zgodovinarja nič škodovalo, ako tu opozorim na dve reči, keterih pisavec ni omenil. Te drobtinice pa priobčujem v »Cvetju«, ker menim, da vtegnejo koristiti tudi priprostim bravcem. 
I. 
Ako primerjamo razne molitvenike ali tudi napise podob sv. križevega pota, lehko opazimo neko nedoslednost glede tretje, sedme in devete postaje. Tako stoji v neketerih »Kristus pade pod križem ...«, dočim nahajamo v drugih »Kristus pade na tla ...«, kar seveda ni vseeno. 
V knjižici sv. križevega pota po načinu P. Leonarda Portomavriškega — v italijanskem jeziku pisani, tiskani v Viterbu (brez letnice), ali izdani gotovo pred apriljem 1. 1796, ko je bil isti razglašen za blaženega — stoje v naslovih rečenih postaj besede »pod križem«. 
V drugi knjižici, izdani v Benetkah 1. 1802, ki ima od prejšnje različno besedilo — povedano je pa izrecno, da jo je izdal B. (= blaženi) P. Leonard — je pri teh postajah napisano »Kristus pade na tla ...« 
V knjižici »sv. križevega pota«, kaker se opravlja v cerkvi sv. Ane v Kopru — tiskana v Kopru v 18. veku, sicer nima letnice — so te tri postaje označene le »Kristus pade na tla …« 
»Via Crucis«, sestavljena od sv. Leonarda, tiskana v Rimu 1. 1907, ima pri teh naslovih vedno »pod križem«. 
Da je v brezštevilnih slovenskih in nemških molitvenikih enaka nedoslednost in nejasnost, ni treba omenjati. 
In vender bi bilo potrebno v tako imenitni javni pobožnosti napraviti red. Ali kako? Za ketero besedilo se bomo odločili? Razsodbo ima seveda samo pristojna cerkvena oblast. Bodi mi pa dovoljeno povedati, da je edino naslov »Kristus pade na tla ...« resničen in torej opravičen. In zares. »Pade pod križem« se ne sklada z besedami sv. evangelistov. Poglejmo. 
Sv. Matevž pripoveduje: »In potem, ko so ga zasramovali, so mu slekli plašč in ga oblekli v njegova oblačila in ga peljali, da bi ga križali. Grede pa so dobili človeka iz Cirene, Simona po imenu; tega so prisilili, da je nesel njegov križ.« (27, 31. 32). Sv. Marka sporoča: »In potem, ko so ga zasramovali, so mu slekli škerlat in ga oblekli z njegovimi oblačili in so ga ven peljali, da bi ga križali. In so prisilili nekega mimo gredočega, Simona Cirenčana, ki je prišel s pristave, očeta Aleksandrovega in Rufovega, da je nesel njegov križ.« (15, 20. 21). Najbolj razločno piše o tem sv. Luka: »In ko so ga peljali, so prijeli nekega Simona Cirenčana, keteri je šel s polja, in so mu naložili križ, naj ga ponese za Jezusom.« (23, 26.) Po sporočilu sv. Janeza je pa Jezus najprej sam nesel svoj križ. »In je svoj križ noseč ven šel ... Et bajulans sibi crucem exivit ...« (19, 17). Simona iz Cirene sv. Janez ne omenja, ker ni bilo potrebno; sv. Janez je namreč poslednji pisal sv. evangelij, zato je lehko opustil, kar so že oni trije povedali, in skušal svojemu namenu primerno tu in tam kaj dopolniti ali bolj jasno povedati. Tako pojasnjujejo in dopolnjujejo sv. evangelisti eden druzega. Iz njih določnih besed spoznamo, da je božji Zveličar nekaj časa pač sam nesel težki križ, ko so ga peljali iz mesta Jeruzalema venkaj na Goljgoto, da bi bil ondi križan. Ko pa je žalostnemu sprevodu prišel zunaj mestnih vrat naproti Simon iz Cirene, so temu naložili križ, kar sv. evangelist Luka tako razločno omenja: et imposuerunt illi crucem ...« Gotovo je te besede tako umeti, da je nato Simon sam nesel križ za Jezusom. Slikarji podob sv. križevega pota seveda predstavljajo Simona deržečega spodnji del križa. Na ta način bi bil Simon križ nekako vlekel za Jezusom. Ali to je le umetniška prostost; ne smemo si misliti, da bi se bilo tako v resnici veršilo. Zakaj ne? Ako se prašamo po vzroku, h čemu so prisilili Simona ter mu naložili križ, je dvojno mogoče: ali so to storili, ker Zveličar vsled prevelike oslabelosti ni mogel več sam nositi križa ali pa zato, ker so se hoteli ravnati po judovski postavi, ki je Judom prepovedovala o praznikih nositi bremena, Simona namreč ko pagana ta postava ni vezala. Recimo, da so res hoteli pomagati Gospodu, ker so se bali, da bi vtegnil že na poti vmreti. Ali bi bilo Zveličarju mari breme olajšano, ke bi Simon vlekel zadnji konec? Na ta način bi bil moral biti križ Jezusu ko poglavitnemu nositelju še težji. Bolj verjetno je pa, da so naložili križ Simonu zato, ker so se hoteli ravnati po judovski postavi. Primeri o tem, kar piše dr. Krek: »Po rimski šegi je moral pač obsojenec križ nositi, toda verjetno je, da se je Pilat v tem oziru ravnal po judovskih šegah, ki po njih ni bilo dovoljeno o praznikih nositi kakih bremen. Smemo si misliti, da je bilo za oba razbojnika ... preskerbljeno, ta dva nista sama nosila svojih križev. Bila sta namreč brez dvojbe Juda. Jezusa je v tem oziru zadela krivična izjema; zanj ni bilo nikoger, da bi mu bil nesel križ; zato je sam objel težko breme in si ga naložil na rame ... Ko pride sprevod skozi vrata, ga sreča kmetiški težak, ki gre s polja. Pozna se mu po obleki, da je pogan ... Skoraj gotovo je bilo že prej dogovorjeno, da tudi Jezusu odlože križ, če dobe kakega pogana. O Simonu beremo, da je šel s polja; s temi besedami hoče evangelij jasno povedati, da je bil Simon pogan, ki ni praznoval velikonočnega praznika ...« (Zgodbe sv. P. 14. snopič str. 586). 
II. 
V zadnjem spisku je morda ta ali oni izobraženiši bravec pogrešal, da se nismo ozirali še na gerško besedilo svetih evangelijev, ali za naš namen pač zadostuje slovenska prestava po latinski v Vuljgati, saj imamo v latinskem od sv. Jeronima prirejenem besedilu zanesljiv prevod iz pervotnih gerških izvirnikov. 
Zdaj pa še nekaj o sv. križevem potu. 
V enem ali drugem molitveniku opazimo naslov: »Sv. križev pot po sv. Leonardu Portomavriškem.« — Znano in gotovo je, da molitve od svetnikov sestavljene rajši opravljamo in tudi z večo pobožnostjo kaker pa druge, naj si bodo od keterega koli učenega in pobožnega pisavca. Torej ni čuda, da vernikom zlasti vgaja sv. križev pot sestavljen od našega sv. Leonarda, od onega milega svetnika, ki je tako zelo pospeševal to prekrasno pobožnost. Ker so molitve in pobožnosti izvirajoče od svetnikov tako priljubljene in čislane, se pa seveda včasih prigodi, da kedo v napačni gorečnosti prične pripisovati to ali ono molitev kakemu znanemu svetniku, čeprav je dotični ni sestavil ali pa le v drugačni obliki. Naš sv. Leonard je pač napisal več križevih potov, vender pa ne vseh, ki se mu pripisujejo. Gotovo je, da besedilo sv. križevega pota v italijanskem izvirniku jako dolgo in pesniško sestavljeno (perva postaja se pričenja tako-le: »Križan naj bo! Pa kedo? in za koga?! ...«) ni od sv. Leonarda, čeprav so v mnogih drugih deželah prepričani, da izvira od tega svetnika. V resnici ga je pa sestavil neki kapucinski pater (V »Filotea franc.« pag. 375. P. Fel. Bergom [Milano 1868]). Pred sabo imam petero »sv. križevih potov« pod imenom sv. Leonarda: štirje nosijo izrečno njegovo ime; peti je pa prestavljen v prelepih Lesarjevih »Mašnih bukvah« »Hvaljen bodi Jezus Kristus« (v Ljubljani 1855). 
Na strani 226. te mašne knjige je »križev pot«, ki se pričenja z Darovanjem: »O moj dobrotljivi Jezus! ljubim te čez vse, ker si večna dobrota in brezkončna milost ...« I. postaja pa se začne: »Premisli prečudno ponižnost nedolžnega Jezusa, s ketero je on brez vsega izgovarjanja poslušal in sprejel ...« II. postaja pa se konča sè znanimi besedami: »... daj mi tako ljubezen do križa, da bom vselej s Tvojo služabnico, sv. Terezijo, voščil in želel: Terpeti ali vmreti, vmreti ali terpeti.« 
Čudno na pervi pogled in zajemljivo je tudi sledeče. Iz samostana sv. Bonaventure v Rimu, kjer se časti blaženo telo sv. Leonarda, sem prejel knjižico sv. križevega pota, sestavljenega od tistega svetnika (ponatisek 1. 1907), po keterem je brezdvojbeno prestavljen Lesarjev »križev pot«, in vender ni popolnoma enak onemu izdanemu v Benetkah leta 1802! Bistveno se sicer vjemata, v tem pa mej drugim na priliko ni besed svete Terezije. V zadnjič omenjeni knjižici pa, v Viterbu tiskani, ko je bil svetnik še »Pater«, in v molitveniku »Pot v nebesa« (»La via del Paradiso«), tiskanem v Milanu 1828, je pod imenom sv. Leonarda popolnoma drugačno besedilo sv. križevega pota. V tem se pričenja I. postaja: »Klanjam se, o moj Jezus, pred tisti božjo poterpežljivostjo, s ketero si sprejel od hudobnega sodnika Pilata najkrivičnišo smertno obsodbo ...« Ta jako lepi in pri tem kratki sv. križev pot se nahaja v mnogih izdanjih italijanskega molitvenika sv. Aljfonza »Le massime eterne«, keteri molitvenik je pa vže od mnogo let gotovo popolnoma predelan. 
V zbirki »Opere sacro-morali« (Benetke 1844) sv. Leonarda se nahaja v 14 zv. jako lepi sv. križev pot za redovnice. Naj ga čislani sobrat P. A. F. o priliki priredi za »Cvetje«! 
Iz vsega, kar smo tukaj ob kratkem priprosto povedali, moremo povzeti, da je sv. Leonard sestavil več sv. križevih potov, ali najprej ono besedilo v Viterbu izdanega križevega pota, ki se nahaja popolnoma enak v molitveniku »Via del Paradiso« iz 1. 1828, ta se je tudi do zdaj ohranil nespremenjen. Kar se tiče ponatiska onega znanega, ki je po njem prestavljen v naš slovenski jezik Lesarjev križev pot, je gotovo delo sv. Leonarda, ali prenarejeno (v Rimu 1. 1907). 
Ti trije »križevi poti«, zelo lepi, kratki, ginljivi naj bi se pod imenom svetnikovim v naših molitvenikih najbolj širili — mi pa, udje I. in III. reda sv. Frančiška, sobratje in sosestre sv. Leonarda, tega tako gorečega aposteljna sv. križevega pota, pa še bolj pogosto in še z večo vnemo premišljujmo terpljenje Zveličarjevo po navodilu našega svetnika! 

