DRUGA ADVENTNA NEDELA.

Evangeli. Janez v ječi. Matevž XI. 2—10.

OD ODLAŠANJA SPREOBERNENJA.

Svet Janez kerstnik, Caharijev sin, napovedovavec Jezusov, je bil v svojim 31. letu od hudobniga Herodeža v gradu Maherunt v ječo veržen, ker mu je serčno očital, da mu ni pripušeno svojiga brata Filipa ženo, z imenam Herodias, sebi poročiti. Ko Jezus v 32. letu k praznikam v Jeruzalem popotuje, gre memo Maherunta, in ker je on velike čudeže delal, hitijo k Janezu v ječo njegovi učenci, ter mu vse od Jezusa dopovedo. Janez nato posije iz ječe dva svojih učencov Jezusa vprašat, kdo da je; ali je on tisti, kteri ima priti, ali naj druziga čakajo. Jezus učencama ni naravnost odgovoril, da resnično on je tisti, kteri ima po besedah prerokov priti; ampak jima vkaže Janezu vse dopovedati, kar sta slišala in vidila; naj bi Janez in njegovi
učenci iz nauka in čudežev sami sodili, kdo da je Jezus.

Ko je Jezus Janezova učenca odpravil, začne pa on množicam od Janeza govoriti, njegovo stanovitnost, da ni podoben terstu od vetra majanimu, odkritoserčno poviševati, in od ojstre njegove pokore jim praviti, ker je bil v puščavi oblečen s kamelnimi dlakami, in je imel usnat pas okoli svojih ledji, ter jo kobilce in divjo sterd jedel, Jezus Janeza nad vse povzdigne, in ga imenuje svojiga predhodnika, kteri pred njim pot popravlja.

Janez pošlje dva svojih učencov Jezusa vprašat, kdo da je. Dobro je Janez Jezusa, Sina božjega od kersta pri reki Jordanu poznal; pa on je hotel skoz to poslanstvo svojim učencam priložnost dati, da bi tudi oni Jezusa prav spoznali, brez odlašanja k se njemu podali, za njim vedno hodili, in skoz njega se zveličali.

Tudi med nami, moji kristjani, so taki, kteri Jezusa od svojiga kersta sem poznajo, pri kterim so bili v njegovi kervi od izvirniga greha oprani, pa so Jezusa že kdaj drugej zapustili; oni nočejo več za Jezusam hoditi, njegove nauke v sercu hraniti, in po tistih živeti; marveč raji v nesrečnim stanu smertnih grehov dremljajo v večno pogubljenje. Take želim ti svet adventni čas drugej k Jezusu poslati, ter jim ljubeznivo rečem: Moji bratje! hitite nazaj k Jezusu, od kterega ste se skoz greh ločili, njega se poprimite; za njim hodite, vsaka minuta od Jezusa ločen biti je večna smert. — Ne odlašajte spreobernenja. —

In ravno od tega hočem dans vam govoriti. Jaz bom pokazal, da spreobernenje odlašati je strašen greh.  — Poslušajte.

Se spreoberniti hoče reči: greh zapustiti, in se k Bogu nazaj podati, od kteriga smo se skoz doprinešen greh nesrečno ločili. Tako spreobernenje je grešniku tako potrebno, da samo hip ga odlašati in brez Boga živeli, je strašen greh; zakaj, povejte, kaj se mora od človeka bolj hudobniga misliti, kakor da on izveličanje svoje neumerjoče duše prostovoljno v nevarnost postavlja; — In vender tako se slehern grešnik obnaša, kteri svoje spreobernenje od dne do dne odlaša.

Da je resnično strašen velik greh spreoberneje odlašati, se prepričamo:
1.  ker človek, dokler v grehu živi, si nemore za nebesa nič zaslužili. Bog je človeka vstvaril in na ti svet postavil, da bi tukaj svojiga stvarnika spoznal, njemu služil in tako so
večniga zveličanja vredniga storil. — Pričijoče živlenje je pripravljenje za prihodno večnost. "Mi nimamo tukaj stanovitniga obstoječiga mesta, ampak prihodno iščemo;" Hebr. 13, 14. pravi sveti Pavl.

Ti svet je za nas čas seve, uni pa je čas žetve. Kar bomo sejali, bomo tamkej v večnosti želi; če bomo dobro sejali, bomo dobro želi, če bomo pa slabo sejali, gorje nam, tudi le slabo bomo želi. Sveti Pavl nas zagotovi te resnice, ker pravi: „ Kar bo človek sejal, to bo on tudi žel. Zakaj, kteri v svojim mesi seje, bo tudi od mesa strohljivost žel, kteri pa v duhu seje, bo od duha večno živlenje žel"  Gal. 6, 8.

Vemo pa dobro, da človek v grehu je pred Bogam zaničljiva stvar, je otrok jeze božje, in da vse njegove dela, če so tudi po zapovedi božji speljane, pred Bogam nobene cene nimajo za večno izveličanje: zakaj, kakor mladika ne zamore sada roditi sama od sebe, če ne ostane na vinski terti, tako tudi mi ne zamoremo nič dobriga storiti, če pri Jezusu ne ostanemo.  Joan 15,4. Tako nesrečen je tedaj vsaki človek, ki v grehih živi; on dragi čas pozemljskiga življenja slabo zatrati, in lepo priložnost, za večno zveličanje si zaklade spraviti, zanemara. In vedite, da take hudobije se slehern kriv stori, kteri spreobernenje odlaša. Kristjani! kaj bote rekli vašimu sosedu, kteri spomlad svoje nive neobdelane ležati pusti in v lenobi okoli se klati, med tem, ko vi vašo polje pridno obdelujete, marno sejete, in ves trud si prizadenete za prihodnič potrebni živež? Kaj ne, vi ga bote zaničevali, in mu žugali rekoč: nič ne seješ, nič ne boš žel in lakote boš konc storil. Ravno tako dela pred Bogam nehvaležen grešnik, kteri spreobernenje odlaša, on dobriga nič ne dela, in plačila ne bo prejel. — Vzemi enkrat k sercu to važno resnico, o nepoboljšani grešnik! Dokler v tvojim nesrečnim stanu živiš, so za te vse ure, vsi dnevi, vse leta zgubljene, ti si nerodovitno drevo v vinogradu gospodovim, ktero bo posekano in v večen ogenj verženo, ti si nezvest hlapec, kteri je svoj talent zakopal; pa vedi, da boš enkrat pred ojstrim sodnikam s praznimi rokami stal, kteri te bo vprašal, kaj si v svojim življenji dobriga za nebesa storil; gorje tebi! pravična sodba te bo strašno zadela. Moj prijatel! da te taka nesreča ne zadene, hiti se nazaj k Bogu spreoberniti, prosi ga, da bi te on v svoji milosti drugej gori vzel, kot oče v svetim Evangelji zgubljeniga Sina, da bi ti s tvojim Bogam drugej sprijaznen zamogel za večne nebesa si zaslužke spravljati.

Grešnik, kteri se k Bogu spreoberniti odlaša, strašno greši zato:
2. ker si zmerej težej spreobernenje napravlja.

Bolj vživo ko je rana zasekana, težej se zaceli; hujši ko je bolezen, in več časa, ko je bolnik zanemaral se zdravil poslužiti, težej in bolj počasi se bo tudi ozdravljal. Ravno tako se godi z duhovnim poboljšanjem. Težko opravilo je za grešnika k Bogu nazaj se spreoberniti, in s zakletimi sovražniki mora on tudi boj prestati, preden to izveličansko delo dožene, pa bolj, ko on spreobernenje odlaša, močneji prihajajo dušni sovražniki, torej tedaj težej tudi spreobernenje. Povejte, ali se zamore serce, ktero je že leta in leta od vse ostudnosti in malopridnosti omamljeno v grehih plavalo, na enkrat čiste ljubezni do Boga zauneti? ali bo v stanu človek svoje grešne navade, Ktere ga že skoz dvakrat deset let v železnih sponah deržijo, naenkrat zapustiti in za zmerej jim slovo dati? tisti posvetnež, kteri od postav ni hotel nič slišati, ampak je svoj život za malika imel, ali bo zamogel svoje meso v sužnost devati? kteri je poglavitno za svetam letal, le pregrešne tovaršije ljubil, povsod ostudne družbe vkupej spravljal in vsimu, karkoli je bilo slabiga, roko deržal, ali bo v stanu zdaj v samoti svoje malopridnosti premišljevati, svoje pregehe zgrevano objokovati in dano pohujšanje popravljati? kaj porečejo nekdajni tovarši družbe? kaj porečejo zapušene družbe? kaj poreče popačeno nagnenje?

Pa denimo, da človek greh zapusti; ali je to že zadosti k sprobernenji? Naka, ampak mora nastopiti še zadostenje, da bo božja jeza vtolažena. Zadostenje pa ima biti velikosti hudobije primerjeno, kakor pravi sveti Ciprijan: „ Bolj, ko smo grešili, bolj moramo jokali, veliki rani se nima odtegniti primerjeno in dolgo zdravilo, pokora nima
biti manjši kot je greh.“ V veči grehe tedaj, ko smo zabrodili, tudi veči pokoro imamo dopernašati, več časa, ko smo v grehih živeli, tudi več časa mora pokora terpeti, in več
časa, ko grešnik spreobernenje odlaša, težej bo svoje spreobernenje dognati, ker zmerej veči in težej bo morala biti njegova pokora.

Moj kristjan! resnično je, da več časa ko ti spreobernenje odlašaš, težej se boš spreobernil. In vender so nekteri tako malomodri, da vedno le na juterni dan poboljšanje odkladajo, pa tisti juterni dan preden ne napoči, dokler jih siva starost ali pa huda bolezen na smertno posteljo ne verže. In kaj se takrat godi? Če ravno jim Bog čas dopusti, spovednika poklicati in svojih grehov se obtožiti, je vender tista spoved zlo zlo dvomljiva, ker grešnik od težke bolezni nadlegvan in že na pameti ošebken število svojih
grehov celiga življenja povedati ne ve, ne ve razločiti svojih nekdanjih nič vrednih spovedi ; ne zamore svojim greham primerjeniga zadostenja na se vzeti, se ne zamore iz serca spokoriti ter dano pohujšanje in storjeno krivico popraviti, ali pa on pred velikim številam svojih hudobij ostermi, na božjo milost obupa in kakor je živel, tako vmerje in v svojih grehih konc stori.  Moji preserčni bratje! ne bodite nespametni v take nevarnosti se postavljati; per živem Bogu vas zarotim, kteri vaše izveličanje želi, ne delajte si zmerej
težej vašiga spreobernenja, ne odlašajte ga od dne do dne, ampak hitite v pravi pokori vaše nekdanje grehe vničiti, da na smertni postelji vas ne bojo strašili, in v obup gnali.

Kdor svoje spreobernenje odlaša strašno greši zato
3. ker on božjo gnado zametuje.

Da se grešnik spreoberniti in svojih grehov spokoriti zamore, mu je gnada božja potrebna, ktera v naše serce gnus in žalost  nad greham vcepi, ga k dobrimu nagne in v terdnim sklepu greh zapustiti nas podpera. Od potrebe te gnade božje nas sam Jezus prepriča, ker pravi: „Brez mene kaj ne premorete Jan. 15, 5; te resnice nas zagotovi sveti Pavl, kteri od svojiga spreobernenja govore reče: „po gnadi božji sim to, kar sim, 11,  1. Kor. 16, 10.; v tej resnici nas poduči tudi tridentinski zbor, kteri vsaciga človeka prekolne, kteri bi terdil, da brez poprejšnega noterdajanja od svetiga Duha in brez njegove pomoči 'človek zamore verovati, upati, ljubiti in se pokoriti, kakor se spodobi, da bi se posvečijoče
gnade vdeležil";  seja 6. c. 3.

Dokler pa človek svoje spreobernenje odlaša, se on tej gnadi zoperstavi, božjo prijaznost in milost, z ktero Bog grešnike kliče rekoč: Spreobernite se k meni, in jaz se bom k vam obernil, hudobno zametuje, ter on noče mili glas poslušati, ki mu oče nebeški večkrat na vest govori, na serce mu terka in greh zapustiti ga vabi, on noče slušati, marveč mu nehvaležno odgovori: Ne še, — greh naj le bo še moj prijatel, naj bo moje veselje, imam še časa dovolj, —bom že bolj poznej v moji starosti začel Boga poslušati in njemu služiti, — on je dober oče, takrat me bo že gori vzel in meni moje šebkosti odpustil. O hudobnež! nespreobernjeni grešnik! ,,Ali zaničuješ bogastvo njegove dobrote, in poterpežljivost in prizanašanje? Ali ne ves, da te božja dobrota k pokori napeljuje?  “Rim.2,4. Ti nočeš zdaj tvojiga Boga poslušati in njegove milosti se nočeš vdeležiti, pa vedi, da tudi on bo svojo roko tebi odtegnil, in kadar boš ti nanj klical, bo on svoj obraz od tebe odvernil, in te bo pustil v tvojih hudobijah večno nesrečno umreti: ,,Po tvoji terdovratnosti in po tvojim nespokornim sercu ti sebi jezo na kup spravljaš na dan jeze in razodenja pravične sodbe božje. u  Rim. 2, 5.
Grešnik! ti zdaj milost božjo zametuješ, pa gorje tebi! prišel bo dan tvojiga živlenja, v kterim boš na milost božjo klical, ali zastonj, ti ne boš vslišan, kakor zdaj nočeš njegoviga miliga vabljenja poslušati in v nespokornosti boš pod težo tvojih hudobij žalosten konc storil. Pomisli to, moj prijatel ! in vbogaj sovet, kteriga tebi sam sveti Duh da, ker ti tako govori: nikar se ne mudi k Gospodu se spreoberniti in ne odlašaj od dne do dne. Nagloma bo prišla njegova jeza in ob času maševanja te bo končal. Ekl. 5, 8.

Kdor svoje spreobernenje odlaša, strašno greši zato 
4. ker svoje zveličanje v nevarnost postavlja nevede za čas svoje smer ti.

Zraven gnade božje je grešniku k spreobernenji tudi čas potreben, zakaj človek, dokler na tem svetu živi, je navezan na ure, dneva in leta; on se giblje v času, le v času dobro ali pa slabo dela, le v času si zamore kaj zaslužiti in tudi z časam se zamore poboljšati, svoje grehe zapustiti in k Bogu nazaj se spreoberniti.

Kdo je pa gospodar časa? Človek! Naštej mi dneve tvojiga prehodniga življenja; povej mi, kolikanj let boš še to zemljo teptal? pokaži mi sredo med tvojim rojstvam in tvojo smertjo? razloči mi, ob kteri uri se bo tvoja duša od trupla ločila? Sirota! ti mi tega ne veš povedali. — Sam Bog je gospodar časa, v njegovi oblasti so hipi, minute in večnost, v njegovih rokah so dnevi in leta tvojiga življenja. Samo to veš ti človek, da umreti boš moral, ali kdaj in kje boš vmerl, tega ti Bog ni še razodel. Grešnik! ti tedaj veš, da sekira je že v drevo tvojiga življenja zasajena, pa vender se k Bogu spreoberniti odlašaš; ti ne veš, ali boš še juterni dan doživel, pa vunder poboljšanje do jutre odkladaš; ti dobro razumiš, da tvoji dnevi in leta so pred Bogam že rašteti, pa na to nič ne pomaraš, marveč kakor nar veči sam svoj sovražnik svoje dušno izveličanje v nevarnost postavljaš.
Pri živim Bogu povej mi, ali se zamore bolj strašna hudobija misliti? ali si vstani večiga neumneža mi pokazati, kakor si ti? Vol muka, kadar se mu verv za roge verže in v mesnico ga peljajo; tele ječi, kadar ga na mesarsko klop položijo, in ti pameten človek se ne treseš. — Norec! še leto noč bodo tvojo dušo od tebe terjali,  Luk. 12, 20. in ti si na
večne čase brez milosti pogubljen.

Moj prijatel, moj priserčen brat! ozri se okoli sebe, kje so tvoji nekdanji znanci? Jih ni več. Eden je na polji od bliska zadet mertev vstal, drugi je pomlad iz drevja padel in do smerti se vbil; tretji je od božjiga žlaka vdarjen na svoji njivi mertev doli padel; četerti je zvečer vesel šel spat, pa zjutrej je že merzel v postelji ležal. In njih duše,
— kje so? — Oh kje so, nočem soditi, pa ti povem, nespreobernjeni grešnik! da veliko pogubljenih duš v večnim peklu strašno vpije rekoč: Ah! da bi imela še hip časa za spreobernjenje! ko bi bilo nam dovoljeno še enkrat na zemljo stopiti, bi se hotle ojstro pokoriti, v zgrevanih solzah bi hotle naše grehe oprati, v gorečih postih bi hotle naše zapeljivo truplo brez prenehama truditi, v serčnih molitvah bi hotle božjo jezo tolažiti, brez odlašanja bi hotle vse storiti, da bi ne bile več pogubljene! Terdovratni grešnik! ako mene nočeš poslušati, kadar ti sveto resnico razkladujem, kako strašen greh daje spreobernenje odlašati, te prosim, saj poslušaj glas unih pogubljenih duš; ne postavljaj tvojiga zveličanja v nevarnost, ne odlašaj od dne do dne se k Bogu spreoberniti, da te smert ne doseže in da ne boš z unimi nesrečnimi dušami tudi ti v peklenskim terplenju večno zdihoval, jokal in vpil.

Tako tedaj strašno greši vsak, kteri spreobernenje odlaša zato:

1. ker človek, dokler v grehu živi, si nemore za nebesa nič zaslužiti; 2. ker si zmerej težej spreobernenje napravlja; 3. ker božjo gnado zametuje; 4. ker svoje zveličanje
v nevarnost postavlja nevede za čas svoje smerti.

Predragi kristjani! V svetem pismi imamo strašen izgled, kako Bog v živlenji  nespreobernjeniga grešnika na smertni postelji zapusti in vslišati noče. — Antijoh, nekdajni kralj, je na Jeruzalem planil, ter si gaje z orožjem podvergel. Vojakam je vkazal moriti, in so morili in pobijali stare in mlade, žene in otroke in deklice in mladenče, Antijoh pa je hitil v tempelj, je pograbil s pogrešnimi rokami svete posode, ter ž njimi nespodobno delal, in jih ognusil.

Po tim se le, ko je tavžent in osem sto talentov poropal, se je naglo v Antiohijo, svoje mesto vernil, ter ondi v napuhu in prevzetnostih poropani dnar in blago zapravljal.— On je
bil grozovitnež, kteri je bil vkazal starčika Eleazarja, ker ni hotel prešičevne jesti, umoriti in Makabejsko mater s sedmerimi sinovi smertno mučiti. — Pa tudi on ni bil šibi
božji odšel.

Drugej seje bil na Judovsko napravil. Pa med potjo ga je Gospod vstavil. Hudodelec je v strašno bolezin padel, červi so živimu iz trupla lezli, in meso mu je koscama odpadalo. Silniga smradu ni nobeden prenašati mogel — tega napuhneža, ki je morje in kopno strahovati, in zvezde na nebesu doseči menil. — Bolezin je tolika prihajala, da sam ni
več mogel svojiga smradu prenašati. Zdaj ga mine visoka ošabnost, — v se gre in spoznava, da ga je ta stiska zadela zavoljo gnusobe, ki jo je nad Jeruzalemu storil, in zavoljo
kervi, ki jo je po nedolžnim sam prelil. — Moliti je začel k Bogu, obetal je sveto mesto osvoboditi, Judam pa velike prednosti dati, sveti tempelj z naj drajšimi darili olepšati,
sam Jud biti, in vse strani sveta preobhoditi, ter božjo mogočnost razglasovati in poveličati. — Pa Bog ga ni uslišal in njegovo terpljenje ni odjenjalo. Umeri je morivec, oskrunovavec in preklinjavec v groznih bolečinah, kakor je sam druge podred zateral in terpinčil (II. Mak.), on je umerl brez milosti božje, in njegova duša —

Moj kristjan! tukej se uči, kaj imaš na zadnjo uro čakati, ako odlašaš zdaj, ko imaš čas in priložnost, se k Bogu spreoberniti. Ti boš klical, pa bo prepozno, pa ne bo pomoči; ti boš vpil, pa tvoje vpitje ne bo več do trona nebeške milosti seglo, ti boš obljube delal, pa tvoja obljuba ne bojo pred Bogam veljala; ti boš prosil, pa Bog te ne bo uslišal, in umeri boš brez vsega tolaža, in tvoja duša —

Je res, da razbojnik na desni strani križa je na zadnjo uro milost dobil; pa vedi, da o tistim časi so bili vsi zakladi milosti božje odperti, curkama seje rešna sveta kerv iz križa cedila; in vender ravno ob tistim se je pa razbojnik na levi strani pogubil. V kaj se boš tedaj ti zanašal? Svet Avguštin te lepo poduči, ker ti reče: „Eden je,  (kteri se je zadnjo uro zveličal), ne obupaj, pa le eden je, ne zanašaj se."

Moji priserčni bratje! per izveličanji vaše neumerjoče duše, za ktero je Jezus Kristus do zadnje kaplice svojo presveto resno kerv prelil, jaz vas lepo prosim, ne odlašajte vašiga spreobernenja, ampak še dans približajte se tronu milosti božje, spoznajte pred njim vaše grehe in delajte pokoro. Angelji nebeški se bojo nad vami veselili, in vi bote zgubljeno pravico za nebesa drugej vdobili. Amen.
