O zatajevanju. 
Kedor hoče za menoj iti, naj zataji samega sebe. Mat. 16. 24. 
I. 
Zatajevati samega sebe, to se pravi svoja čutila in svojo voljo darovati Bogu. Kaker se vidi iz tega je zatajevanje dvojno, zunanje in notranje. Ako zatajujemo svoje misli in želje, se vadimo v notranjem zatajevanju, ako pa ne dovolimo svojim čutilom, kar žele, v zunanjem. Tako pervo ko drugo je neobhodno potrebno vsakemu človeku, keteri se želi zveličati. Zakaj to? Ker, ako se ne zatajujemo, ne moremo ostati v milosti božji, ketera edina nas izveliča. Ako ne bi bila to živa resnica, kaj naj mislimo o svetnikih, keteri so živeli v vednem zatajevanju? Kaj naj mislimo o našem očetu sv. Frančišku, o sv. Antonu, Bernardinu Sijenskem, posebno pa sv. Petru Aljkantarskem in Leonardu Portomavriškem? Oh! oni so dobro znali, ako bi pustili proste uzde svojemu telesu in svoji duši, da bi se pogubili. Ali ako je vsacemu potrebno zatajevanje, je tolikanj bolj potrebno dušam hrepenečim po sv. popolnosti, ker gdor ima od Boga več milosti, ima tudi več skušnjav, pa tudi več dolžnosti ljubiti Boga. Sv. Hijeronim pravi, da se meri napredovanje v popolnosti z napredovanjem v zatajevanju, in da toliko napredujemo v popolnosti, koliker v zatajevanju. Govorimo tu najprej nekoliko o zunanjem zatajevanju, ter začnimo sè zatajevanjem okusa. 
Sv. Vincencij Pavlanski pravi, da je zatajevanje okusa abecednik duhovnega življenja, gdor se ne zatajuje v tem, da se bode težko v drugem. Naj nam dokaže to resnico zgled svetnikov. Naš bl. Jakopon Todijski je enkrat jako želel jesti meso. Kaj stori ž njim? Obesi ga v celici, ter ga toliko časa pusti, se vsmradi, potem ga da kuhat, ter ga pojé. — Bl. Henrik Suski se je zderžal pijače celih šest mesecev, in da bi čutil še večo žejo, poje neko slano jed, se napoti k reki, kjer se pripogne, da bo pil, pa se noče dotekniti vode. Sicer pa takega zatajevanja nemoremo posnemati brez posebnega nadahnjenja božjega; vender se pa lahko na drugi način z ravno tako zaslugo moremo zatajevati, in kar je še bolje, brez nevarnosti duhovnega napuha. Zatajevati se moremo v jedi in pijači, ketera nam jako diši, ako n. pr. jemo in pijemo kaker bi se igrali in naposled pustimo najbolji kos. Tako je delala cesarica Eleonora, ki pošiljala nazaj najokusniše jedi. To zatajevanje, ne samo da je jako zaslužno, tudi ne škodi zdravju, ter se posebno slabotnim priporočuje. Sv. Frančišek Saleški pravi, da je bolje zatajevati se na ta način vsaki dan, kaker ojstro se postiti le neketere dni, ker na pervi način se ne pade v napuh, na drugi je pa jako lahko. — Zatajujmo nadalje poželenje po govorjenju! Ako se spomniš kake lepe stvari, in ti pride želja povedati kaj mikavnega, koliko moreš zaslužiti za nebesa, ako zatajiš svoj jezik. V veselem društvu, kjer se govori o vsaki stvari, bi morebiti tudi ti, bogoljubna duša, vedela povedati kaj smešnega; ali ako ljubiš iz celega serca svojega nebeškega ženina, bodeš raji berzdala svoj jezik in v sercu rekla: »Jezus moj, tebi za ljubo naj molčim.« In ne misli, da ti je to samo koristno, temveč to ti je potrebno, ker je jako težko z mnogim govorjenjem ne razžaliti Boga. Kako je potrebno sv. molčanje dušam hrepenečim po popolnosti, vidiš iz tega, ker so ga vsi sv. vstanovitelji cerkvenih redov zapovedali svojim sinovom, in povsod, kjer se ta zapoved derži, gre vse po redu. 
Zatajevanje vida in posluha je dalje najizverstniše in naj bolj potrebno pobožnim dušam. Oči in ušesa so okna duše. Skoz nje pridejo v dušo dobre in slabe stvari, ali več slabih ko dobrih, zaradi našega nagnenja k slabemu. Oh koliko se jih je pogubilo zaradi enega samega, kakšenkrat nedolžnega pogleda! To ni treba, da ti dokažem, saj si morda sama poskusila, kako je nevarno ne berzdati svojih oči in ušes. Sicer pa tukaj ne mislim govoriti o tem zatajevanju, potrebnem vsacemu kristjanu, temuč o zatajevanju teh udov v dopuščenih stvareh, v nedolžnih predmetih. Naj ti pride pred oči kaka jako lepa stvar, ketera te neizrečeno razveseli, n. pr. krasno cvetje, lepa zelena livada, lepa obleka, podoba i. t. d. in glej, ako zatajiš svoje oči, zaslužiš pred Bogom neizmerno plačilo. Oh kako so se v tem zatajevali svetniki. Gdor je samo pogledal n. pr. našega sv. očeta Frančiška, sv. Bernardina, sv. Petra Aljkantarskega, sv. Leonarda i. t. d. je bil globoko presunjen od njih izgleda. Bere se tudi o sv. Lucijanu, slavnem marterniku pervih stoletji, da je sam pogled njegovega zatajevanja spreobernil več nevernikov. Sicer pa nam kakšenkrat jako hasni pogled lepe cvetlice, livade i. t. d. Sv. Marija Magdalena Paciška, gledajoč cvetlice v samostanskem vertu, se je napolnila ljubezni božje in vsa zamaknena je klicala: »Torej Bog je mislil vstvariti te cvetlice vže od večnosti, iz ljubezni do mene?« Sv. Terezija, gledajoč naravne lepote, je postajala žalostna, češ, da jo vse te stvari spominjajo, kolikanj je bila nehvaležna Bogu, keteri jo tolikanj ljubi. Bere se tudi o nekem puščavniku, ki je, hodeč po polju ali po vertu, z paličico tolkel cvetlice, govoreč: »Molčite, molčite, ne svarite me več, saj razumem, da mi očitate mojo nehvaležnost proti Bogu sè svojim lepo dišečim cvetjem.« 
Tudi sluh moramo zatajevati iz ljubezni do Boga. Kedar ti pride želja poslušati godbo, petje i. t. d., spomni se na Jezusa in reci s ponižnostjo: »Moj Jezus, iz ljubezni do tebe nočem vgoditi svoji želji. Večkrat, žalibog, sem grešila poslušajoč gerdo govorjenje in opravljanje bližnjega, sedaj pa za pokoro in iz ljubezni do tebe, hočem zatajevati moja grešna ušesa tudi v brezglasnih stvareh.« 
Da, bogoljubna duša, zatajuj tvoja čutila, ne samo ker ti je to potrebno, temuč še več iz ljubezni do Jezusa, keteri ti bode gotovo dobro plačal v nebesih vsako najmanje zatajevanje. Oh da bi ti poznala, kaj te čaka v raju, oh kako bi zatajevala svoja čutila. Naš sv. Peter Aljkantarski, veliki zatajevavec samega sebe, se je prikazal po smerti sv. Tereziji, ter je vskliknil: »O presrečno zatajevanje, ki je meni toliko slavo zadobilo!« — 
II.
Zunanje zatajevanje brez notranjega nič ne velja. In res, kaj ti koristi, bogoljubna duša, ako tareš telo s posti, z bičanjem itd, če si pa vsa polna svoje volje? Kaj ti hasni zderžati se vina, opiti se pa sè sovraštvom in nasprotnostjo proti bližnjemu, ki te je morda s kako besedico ali djanjem razžalil? Nekomu, ki ga je prosil, da naj mu dovoli bičanje, je odgovoril sv. Filip Nerij: »Kaj je kriv herbet, ako je glava terda?« 
Neketeri se radi zatajujejo v stvareh, ki so po njihovi volji, n. pr. z dolgi klečanjem, postom itd., ali ako jim kedo reče kako nasprotno besedico, da jim ne dovoli, kar želijo, oh kako ropotajo, kako opravljajo celo svojega spovednika! Kako zatajevanje je to? Ako jih kedo ne časti, kaker bi one hotele, saj mislijo, da so svetnice, vredne vsacega spoštovanja, oh kako se v sercu serdijo, in keder jim pride priložnost, kako se togote proti tisti osebi! Ne, ne. bogoljubna duša, to ni zatajevanje, to ni svetost. Zapomni si dobro, da priložnost zatajevanja, ketera ti pride od druzih, je neizmerno zaslužniša, kaker zatajevanje po tvoji volji. BI. Adoljf, grof Aljzaški, ki je bil zapustil lažljivi in slepi svet, ter oblekel spokorno haljo sv. Frančiška, je enkrat šel prosit mleka v miloščino. Ko sreča svoje sinove po mestu, ga je bilo jako sram. Kaj stori, da premaga to sramoto? Izlije mleko na glavo, ter reče: »O nesrečnež, sramoval si se vboštva Jezusovega; naj zdaj vidi vsak, kaj si prosil.« To zatajevanje, ketero mu je prišlo od druzih, mu je toliko hasnilo, da ga potem nigdar ni bilo sram prositi. 
Sicer pa, v čem se moraš največ zatajevati? Sl. Aljfonz Rodriges te to uči. On pravi, da moramo najbolj skerbeti, da premagamo svoje poglavitno slabo nagnenje, to je tisto strast, ketera nas zmirom za sabo vlači, ketera nam nastavlja najnevarniše zanjke, da bi vjela našo dušo, ker, pravi on, premagan kralj je zmaga gotova. Ti si, n. pr. jako nagnena k duhovnemu napuhu, keteri je tvoj kralj; ali hrepeniš za slavo druzih; si nagnena k jezi, k opravljanju bližnjega itd. Kaj ti je storiti? Ena strast ali pa vse te prebivajo v tvojem sercu, vender je pa ena sama poglavitna, kraljica vsih; ako ne veruješ, izprašuj svojo vest nekoliko časa, pa se boš prepričala, da je res. Da premagaš, zatajiš to svojo kraljico, moraš vse tvoje moči proti njej oberniti, ravno tako kaker delajo vojaki v vojski. Oni obernejo puške in topove proti poglavitni moči. Ako ne boš tako delala, boš gotova izgubila bitvo. Bere se v sv. pismu (3. Kralj. 22, 31.), da je kralj sirijanski, Benhadad II. zapovedal svojim vojakom, da naj obernejo vso silo ne proti vojski Izraelski, temuč proti kralju Ahabu; in res, vbivši Ahaba, so zmagali Sirijanci. Bogoljubna duša, izprašuj svojo vest, in spoznaj svojega »Ahaba«, ter ga začni preganjati od vseh strani. Tvoje orožje naj bo posebno molitev in zaupanje v Boga. V zatajevanju te tvoje strasti, imej pred očmi zgled sv. Frančiška Saleškega, kar naj ti da moč v tej vojski. On pravi, da so njega terle posebno dve strasti, jako nasprotni edna drugi, ljubezen in jeza. Perva ga je vlekla k pozemeljskim predmetom, keteri so dragi naravi, druga ga je pa užigala pred vsako nasprotnostjo. Pervo strast je prelagal se zvijačo. On je namreč vedel, da človek ne tem svetu mora ljubiti kako stvar, zategadelj je nadomestil pozemeljskim tu minljivim predmetom svoje ljubezni, nebeške in neminljive. Proti jezi se je pa vojskoval v dvoboju, to je, kedar ga je jeza spopala, se jej je on precej zaperstavil. Zatajevaje se na ta način v poglavitnih strastih, je postal tako ponižen, krotak in poln vseh druzih čednosti, da je malo takih svetnikov. 
Sv. Vincencij Fereri uči: »Želi zmirom nasprotnikov svojim željam, in izpolnjuj raje njih voljo, ko svojo.« P. Tomaž Sančes je vsakrat, preden je šel prosit kako stvar k svojemu predstojniku, molil, da, ako ni Bogu draga, naj predstojnika razsvetli, da mu je ne dovoli. Delaj tudi ti tako, bogoljubna duša. Keder želiš kaj od svojih predstojnikov, bodi mirna in pripravljena na dovoljenje tu odrečenje. Oh kako je zaslužno to zatajevanje, da, po besedah sv. Janeza Klimaka, celo potrebno. On pravi menihu: »Obeden dan naj ne preteče, v keterem ne bi svoje volje poteptal. Ako ti pa preteče, reci, da tisti dan nisi bil redovnik.« On je to govoril puščavnikom, da, ali kaker je pisano v »Cvetju« (VIII. 1. 1, zv.) se tudi tebe tičejo te besede, ker pobožnost, in zatezadelj zatajevanje, ni samo za duhovne in menihe, temuč za vse prave kristijane. Vtisni si zatorej globoko v serce te zlate besede, tudi ti tretjerednik ali tretjerednica, in večkrat čez dan reci sama sebi: »Ako ne bodem denes vsaj enkrat zatajila svoje volje, ne bodem prava nasledovavka sv. Frančiška, keteri govori o zatajevanju tako-le: »Največi dar božji na tem svetu je znati, želeti pa tudi zmagati samega sebe, to je, zatajevati na vsak način svojo voljo.« Zapomni si, da je pot, ketera vodi v raj, težka, vender si dolžna hoditi po nji, ker drugače se ne izveličaš; ali ako ne zatajuješ svoje volje, ne boš nigdar zadobila raja. Z druge strani pa, ako zatajuješ svojo voljo, boš gotovo enkrat srečno prišla v nebeško kraljestvo, ker sv. Bernard pravi: »Naj neha svojevoljnost, in pekla ne bode.« »Cesset propria voluntas et infernus non erit.« 
III. (Konec.) 
Koliko je koristno in važno zatajevanje svoje volje, naj nas nadalje podučijo svetniki. 
Sv. Bazilij, cerkveni učitelj, je šel enkrat obhodit samostane svoji škofovski oblasti podložne. V enem vpraša opata, da naj mu predstavi redovnika, o keterem se more najbolj upati, da je v številu izvoljenih. Opat mu vstreže, predstavi mu enega jako priprostega, keteremu zapove sv. Bazilij, naj mu gre po vodo, da si vmije noge, po šegi starih časov. Redovnik koj vboga. Drugi dan mu sv. škof vkaže pristopiti k oltarju, ker ga misli posvetiti v mašnika, in akoravno je bil redovnik jako ponižen, pa je bil mertev svoji volji, pristopi pred sv. škofa in postane maziljenec Gospodov. Videč sv. Bazilij to veliko čednost v redovniku je poterdil prepričanje opatovo da je res mej izvoljenimi pohlevni menih. Oh da bi tudi mi vmerli svoji volji, koliko bi bilo bolje za nas. Ne bi se tolikokrat jokali, kedar nas zapelje v brezno! Sv. Bernard pravi, da kedor samega sebe, to je svojo voljo, sebi za voditelja postavi, da se neumnežu podloži. In res. Mi smo na tem svetu popotniki, potrebni kažipotov, da ne zgrešimo ali na levo ali na desno, temuč da gremo naravnost proti nebesam. Ali ako so krivi ti kažipoti, kako bomo dosegli svoj cilj? Ako se zročimo naši nespametni volji, kako bo mogoče, da ne izgubimo potemtakem Boga? Dà, dà, kedor sledi svojo voljo, on sledi slepca, ali ako slepec slepca vodi, oba v jamo padeta. Zato bodimo zadovoljni, da imamo od Boga postavljene voditelje, keteri berzdajo našo voljo, keteri nam večkrat ne dovolijo, kar želimo, keteri so, z eno besedo, naši dobri kažipoti na tem svetu. 
Sicer pa ne misli, bogoljubna duša, da se na drugi način ne moreš zatajevati. Do zdaj smo videli, kako se moramo zatajevati notri in zunaj, ali to še ni vse, ker ako bi s tem končali, bi izpustili govor o popolnosti, o verhuncu zatajevanja. No, kako je pa to? Glej, zatajevanje pride do verhunca, keder se bogoljubna duša tako ponaša, da je svet ne čisla, temuč da jo ima za ošabno, svojevoljno, neumno »svetnico«. Je pa tudi tako? Ljudje tako mislijo, ali ako bi pogledali v serce tacega zatajevalca, bi videli in spoznali, kako tepta svojo najhujšo nasprotnico, svoje najbolj nevarno nagnenje t. j. častiželjnost. Zgled tacega zatajevanja nam daje življenje sv. Filipa Neri-ja, tistega blagega svetnika, keteri je, se seboj strog, z drugimi pa dober, duše, kaker se pravi o njem, v kočiji peljaval v raj. 
On torej je dobro poznal, da je posebno pri dušah, ketere po popolnosti hrepene, najhujše nagnenje častiželjnost. Da on to vniči, si naprej vzame, tako se ponašati na videz, da ga bodo vsi zaničevali. Ta sklep mu je šel od rok jako dobro. Enkrat se spravi prav veselo plesat pred neko cerkev, iz ketere je mnogo ljudi prihajalo, in vse se mu je rogalo: »Glejte, glejte starega norca.« Drugikrat sreča na poti moža z velikim verčem vode ter ga prosi, da naj se mu da napiti. Ta mu tudi vstreže, in glej, Filip vzdigne verč in z velikim veseljem iz njega pije pred mnoštvom ljudi. Enkrat sreča sv. Feliksa, kapucina, keteri je nosil verč vina od miloščine, ter ga tudi prosi, naj mu da piti, kar je Filip pred vsemi ljudmi z veseljem storil. Kardinal »Gesualdo« njegov veliki prijatelj, mu je daroval kožuh iz žlahtnih kožic, misleč da mu bo služil za mraz posebno v spovednici, kjer je starček po cele dni sedel. Ali Filip ga porabi za drugo. Da ga ljudje zasmehujejo, ga derži na sebi en cel mesec, in ogledovaje se, kaker da mu je jako vgoden, hodi v njem po rimskih ulicah. Ali kaj bom tukaj našteval druzih primerov iz njegovega življenja, saj, ako bi hotel povedati vse, nevem kedaj bi končal. Skoraj se more reči, da je njegovo zunanje življenje skoz in skoz smešno, ali duh njegov zatajevalni, ta je bil ves drugačen! Da je to resnično nam dokazujejo nadnatorne milosti, s keterimi je Bog obdaroval svojega ljubljenca, mej keterimi se posebno dve svetijo v nebeški kroni sv. Filipa, te so: dar spreobernjenja groznih grešnikov, in dar zamaknenja. 
Ali more bo kedo rekel: »Zakaj to pišeš? Kaj da se moram tudi jaz tako zatajevati? Bog varuj!« Imaš prav, ako tako govoriš, ker zatajevanje sv. Filipa ni za vsakega, in skoraj bi rekel, da niti ni za sedanje čase. Ali zatajevanje podobno Filipovemu, to je pa tudi tebi mogoče, in za sedanji čas vgodno. Poglej, bogoljubna duša! Povej mi, kaj je želel sv. Filip doseči sè svojimi smešnostmi? Zasmehovanje, teptanje svoje častiželjnosti, da bi ga namreč ljudje zaničevali, da bi mu rekli, da je norec, posveten, požrešen, i. t. d. in ne svetnik, kar je tudi bil, ali ne v svoji glavi, ker je bil ponižen, temuč pri razsvetljenih pobožnih ljudeh. Zdaj pa ti meni povej, bogoljubna duša, ali ni tudi tebi mogoče doseči te namere? 
Kaj ni mogoče tudi tebi kakšenkrat tako se vesti, da sicer ne bo pregrešno, razžaljivo ali spotekljivo, pa vender nalašč malo nerodno in za te poniževalno? To zlasti, keder ti prihajajo skušnjave poželjivosti po človeški časti in hvali. 
Ali rekla boš bogoljubna duša: »Na ta način bom dajala bližnjemu priliko, da bo krivo sodil, in Boga razžalil.« Ako se bo to zgodilo, bo svojega greha kriv sam in ne ti in tudi Bog ne. Ne boš ti, ker ti mu daš priložnost ne greha, temuč čednosti, ker on mora vedeti, da se ne sme soditi človeka brez gotove podlage. Niti Bog ne bo kriv, ker na tak način ne bi smel Bog dopustiti obenega greha, kar pa on ne stori, ker večkrat dobi več iz greha, keterega dopusti, kakor kè bi ga bil zabranil. Kaj ni bil strašen greh naših pervih starišev? Vender ga je Bog dopustil, ker je vedel, da bo na tak način prišla človeku neizmerna korist po včlovečenju večne Besede. Kaj ni bil greh Judežev strašen? Vender ga je Bog dopustil, ker je vedel, da bo iz njega prišlo svetu odrešenje. 
Zatajuj se torej, bogoljubna duša, koliker ti je mogoče, ker tako boš postala zmirom bolj podobna Jezusu, čiger življenje je bilo neprestano zatajevanje. Posnemaj svetnike in svetnice božje, keteri so le po zatajevanju dosegli večno rajsko življenje, ketero naj tudi tebi da veselje nebeških prebivalcev, Jezus Kristus. – 

O skušnjavah pobožnih duš. 
Otročje zaupanje v dobrega Boga je velika čednost vsacemu človeku jako potrebna. Gdo pa pokaže, da jo ima? O bogoljubna duša, ti pokažeš, da zaupaš v Boga posebno v skušnjavah, največih tvojih nadlogah. Pravim največih, ker vse druge britkosti prenašaš voljno, ali te, oh te te omamijo, ker taknejo vez med teboj in Jezusom, ker te hočejo popolnoma odtergati od tvojega ljubeznjivega ženina. Sicer narhujše je to, da kedar dolgo trajajo skušnjave, te veržejo v neko obupnost in v velik strah, da si izgubila milost božjo ter da te je Bog zapustil. Ali oh, kako se reva v tem motiš! Ne obupaj, ne, sirota, temuč zaupaj v Boga, keteri ti pošilja skušnjave, »ne da te pokonča, to je pogubi, temuč da bolje napreduješ v popolnosti, in da se tako zmirom bolj ž njim zediniš.« Tako ti govori sloveči sv. Janez Zlatousti, keteri poterjuje to resnico se življenjem sv. očaka Jožefa, ki je bil prodan, preganjan, zapert v temnico, akoravno nedolžen, in vender se ni tožil, da ga je Bog zapustil. Kaj mu je to zaupanje v Boga rodilo, ti je dobro znano. »Sicer, kake namene ima Bog, ko me skušnjavam prepusti?« Na to vprašanje ti rad odgovorim, zato da se potolažiš in v Boga zaupaš. Po učenju duhovnih učiteljev, ima Bog pet namenov, kedar dopusti, da te skušnjave napadejo. 1. da te poskuša; 2. da te poniža; 3. da te očisti; 4. da te vterdi v čednostih; 5. da ti pomnoži plačilo v nebesih. 
Pervi namen toraj je, da te poskuša, si li njegova prava služabnica ali ne. Ti praviš, da ljubiš Boga, da mu zvesto služiš. Dobro. Ali Bog te hoče poskušati sè skušnjavami, je li res, da ga ljubiš ali ni. Lahko se namreč zgodi, da kedar vživaš dušni mir ga ljubiš; ker ti to dobro de, ali ker občutiš veliko sladkost v pobožnosti, ali ker imaš dobro naravo, skoraj rojeno za čednost, kar vse ni prav za prav prava ljubezen, ljubezen popolna. Ali kedar si obdana od skušnjav, in venderle ostaneš zvesta svojemu ženinu, oh takrat se očitno vidi, da ljubiš Boga se vsem sercem in dušo. Job in Tobija sta bila velika služabnika božja, ali Bogu sta bolj dopadla, kedar sta mu ostala zvesta v velikih skušnjavah, ketere jima je poslal, da ju poskuša. 
Drugi namen je po sv. Bernardu, da te poniža, da spoznaš kaj si in kaj sama zamoreš. Skušnjave so namreč največi pomoček, da zadobiš pravo ponižnost, temelj vseh čednosti. In res, kedar sladko počivaš v sercu Jezusovem, kedar te on neizrečeno tolaži, zdi se ti kaker da bi bila Bog vé kaka svetnica, in glej duhovni napuh! Ali kedar te napadejo skušnjave, tako da ne manjka ko las da ne izgubiš tvojega ženina, oh takrat spoznaš dobro, da nisi nič, da brez Boga ne moreš drugo ko grešiti; in kako se takrat ponižaš pred Bogom in spoznaš da imaš vedno potrebo božje pomoči, da ne padeš! Poglej sv. Pavla, keteri je imel strašne nečiste skušnjave. Vpil je in klical smert, ketera naj ga reši telesa, ki mu je take skušnjave delalo. Kaj je pa bilo vzrok, da ga je Bog v takih skušnjavah pustil? Sv. Pavel sam pravi: »zato da ne padem v prevzetnost, zaradi mnogih milosti božjih«. II. Kor. 12, 7. 
Tretji namen je po Gersonu, da te očisti od mnogih nepopolnosti. Po nevihti se vidi na morskem obrežju mnogo vmazanih, nečistih stvari, ketere je razdraženo morje iz sebe verglo. Glej, kar stori nevihta morju, to tebi skušnjava. Kedar vživaš dušni mir, se te poprimejo mnoge nepopolnosti; pridejo skušnjave, in glej, očistijo te popolnoma. Ne misli pa, da nečiste, ostudne skušnjave tega ne delajo. Tudi te te očistijo. Ti dobro veš, kako gerd in umazan je lug, in vender čisto opere vsako nečedno perilo. Da se ravno tako godi pri skušnjavah, se vsaki dan prepričamo, videč da pobožne duše po zmagi postanejo zmirom bolj ponižne, čiste, sramožljive, opazne itd. 
Četerti namen je, da se zmirom bolj vterdiš v čednostih. In res, kaker drevesa, vstavljaje se vetru, zmirom bolj v zemljo korenike razširijo in se vterdijo, tako se tudi duša v skušnjavah zmirom bolj vterdi v čednostih posebno v sovraštvu greha, v zaupanju v Boga, v strahu božjem itd. Sv. Benedikt je postal po neki grozni nečisti skušnjavi tako vterjen v čistosti, da ni potem nigdar čutil takih skušnjav. Tudi naš mili očak sv. Frančišek, kaker tudi sv. Bernard, sta po premaganih skušnjavah postala bolj vterjena v odnosnih čednostih. 
Peti namen, keterega ima Bog, kedar dopusti, da te skušnjave napadajo, je: da ti pomnoži plačilo v nebesih. To je nasledek četertega namena, ker se duša premagovaje skušnjave zmirom bolj vterjuje v čednostih pa se mora zato jako vojskovati, to je izverševati velika djanja čednosti. Kaj pa zadobi človeku plačilo v nebesih, ako ne čednosti? One so tiste naše ljubeznjive prijateljice, ketere nas pred sodiščem božjim zagovarjajo in nam večno veselje zadobivajo. Oh kako se bomo enkrat čudili, kedar bomo videli neizmerno plačilo, ki nam bode dano od Jezusa za vsako najmanjšo skušnjavo! Bere se o nekem pobožnem redovniku, keterega so neko noč strašne nečiste skušnjave napale. Skoraj je hotel vže grešiti, ali spomni se na slovesno obljubo čistosti ter z veliko silo trikrat skušnjavo premaga. In glej, angelj se prikaže v duhu nekemu drugemu redovniku, ter mu pravi, da nese tri dragocene, z biseri napolnjene krone gori rečenemu redovniku, kateri jih je zaslužil, ker je trikrat skušnjave zavolj Jezusa premagal. 
Ne žaluj toraj, pobožna duša, temuč veseli se raje se sv. Pavlom, ter ž njim reci: Ker se čednost v slabosti doverši, se bom rad veselil v svojih slabostih II. Kor. 12, 9. Kako se pa imaš vladati v skušnjavah, bomo videli drugikrat, ako nam Bog da zdravje in življenje. 

O poterpežljivosti. 
Na tem revnem svetu je vsak siljen terpeti. Naj bo bogat ali vbog, mlad ali star, on mora terpeti na ta način ali drugi. To je resnica, ketero spozna vsak, ki je pri pameti. Spozna pa vsak, da mu je terpljenje koristno? Oh žalibog tega neče vsak spoznati; dà celò brez števila jih je, keteri se vpirajo terpljenju. Zakaj pa? Ker ne pomislijo na njegovo korist. Da boš pa ti, pobožna duša, ketera bereš te besede, radovoljno terpela, naj ti tu napišem neizmerne koristi sv. poterpežljivosti. 
Terpeča duša, vprašam te: si li grešnica ali pravična? In ako si pravična, to je v milosti božji, ali si mlačna, ali si goreča? Ako mi odgovoriš na edno vprašanje ali na drugo, odgovorim ti, da tvoje terpljenje ti je koristno. Ako si grešna, ni razumno, da se tožiš čez križe, ketere ti Bog pošilja, ker ti so zdravilo proti tvoji dušni bolezni. Sv. Janez Zlatousti pravi, da je greh grozno ostudna gnjiloba, terpljenje pa orodje, s keterim jo od duše odrežeš. Kaker bolnik, keteri ima gnjil kak ud, pogine, ako ga ne odreže, tako pogine tudi grešnik, ako ne sprejme terpljenja, ketero mu Bog pošlje, da se spreoberne. Da se o tem prepričaš, pomisli na hudobne brate očaka Jožefa. Koliko hudobij najdeš v grozni pregrehi nevošljivih bratov! Najpred ga mislijo vmoriti, potem ga pa veržejo v suh vodnjak, iz keterega ga potegnejo vun le, da ga ptujcem prodajo. O hudobni, nevsmiljeni bratje! Ko je namreč Jožef na videz ostro ž njimi ravnal, so rekli: »Po zasluženju terpimo, ker smo grešili proti našemu bratu (I. knj. Mojz. 42, 21).« Vidiš li, o duša, kako jim je terpljenje oči odperlo? 
Drugi zgled, keterega ti predstavljam, je pa iz sv. evangelija. Dobro ti je znan zgubljeni sin. Presit dobrot, ketere je vžival pri svojem milem očetu, vzame svoj del in se z neizmerno osornostjo poslovi od njega. Gre in se vlači po svetu, dokler zapravi v pregrehah vse, kar je imel. No, kaj ga je pa pripravilo zopet na pravo pot? Terpljenje. Lakota in žeja, vboštvo in sramota. Oh kako so mu te nadloge omehčale serce! Ves potert in objokan, se verže pred očeta in stokaje reče: »Grešil sem, oče, zoper nebesa in vpričo tebe; nisem več vreden, da bi se tvoj sin imenoval.« (Luk. 15, 21). Oh da, terpljenje je koristno za grešnika; to ni potreba dokazovati z drugimi zgledi, ker to lehko vsak spozna sam pri sebi. Povej mi, duša terpeča, kaj ni res, da, ako smertno grešiš, te posebno terpljenje na pravo pot spravi? Strah, žalost, sramota, ketero čutiš po grehu, te spameti, in precej hitiš pred zdravnika tvoje duše. Toraj, naj bo še tako veliko terpljenje, ketero ti Bog pošlje, spomni se, da ako si v grehu, ti je On pošlje edino, da se spreoberneš. Prej je poskušal doseči na vsak način, da se poboljšaš, ali nisi se hotel; zato je pa zdaj na te vsul telesno terpljenje, ketero te bo gotovo ponižalo in spametilo, samo ako je boš radovoljno sprejel. 
Sicer pa si ti, duša, ki to bereš, v milosti božji, pravična, ali tudi mlačna. Varuješ se smertnega greha, ali za male se nič ne meniš. In glej, kako je dober Bog, kateri ti pošilja križe in nadloge. On hoče, da mu služi s celim sercem in sè vso dušo, in ne na pol, in zato te obiskuje s terpljenjem, da se enkrat popolnoma odvežeš od sveta in njegovih sladkosti, ter se Bogu popolnoma posvetiš. Bog ti pošilja težave, ketere ti ogrenjujejo pozemeljsko blago, na ketero si preveč navezana; to odpravljajo od posvetnih veselic in sladkosti, kaker te tudi pripravijo, da ne maraš za posvetno hvalo in slavo. 
Povej mi po pravici, kaj bi se zgodilo s tebo, ako te ne bi Bog obiskaval s terpljenjem? Ako se vže pri vsem tem nočeš popolnoma vdati Bogu, bi se brez terpljenja popolnoma odtergala od njega. »Grenek je svêt, pravi sv. Avguštin, in vender le ga ljubijo; pomisli, kako bi ga ljubili, ako bi bil sladak«! O dà, ako ne bi Bog potrosil z grenkostjo posvetne stvari, ti bi se v svoji mlačnosti popolnoma v nje zakopala, in tako se poslovila od Boga. Toraj, ne toži, ako te Bog s težavami obiskuje, temuč hvali ga, ker toliko skerbi za tvoje dobro. 
Ako si pa, o duša, pravična in k temu še goreča, ne toži se, ako te Bog na vsak način tare. Spomni se, da on to dela iz velike ljubezni do tebe, namreč da se zmirom bolj očistiš tudi najmanjših pogreškov in da tako postaneš zmirom bolj Njemu dopadljiva. On te čisti v terpljenju, kaker se zlato čisti v ognju. Le s poterpežljivostjo prenašaj vse in videla boš, ako ne na tem svetu, gotovo pa v nebesih, koliko ti je koristilo terpljenje. Zapomni si dobro, da, gdor te tepe, je najmodrejši in najljubši Oče, in da on ve dobro, kaj hasni njegovemu otroku. Sicer pa, pomisli, o bogaboječa duša, da, ako bi ti bila zdrava, bogata, zadovoljna sè vsem, z eno besedo, ako bi ti šlo vse, kaker želi tvoja natora, bi pa najberž pozabila na Boga, in se vdala popolnoma posvetnim stvarem. Pobožni in sloveči italijanski pridigar P. Segneri razlaga besede psalmistove: »Strele tvoje tičijo v meni, in roko tvojo deržiš na meni« blizu tako-le: »Mi vsi smo vstvarjeni za Boga, to je, mi vsi moramo Njemu služiti in enkrat priti v nebesa. Kaj se pa godi? Mi bežimo od Njega, namreč nečemo mu služiti. Kaj pa on takrat stori? Teče za nami kaker lovec za živaljo, meri strele na nas, namreč bolezni, preganjanje in vsakoverstne nasprotnosti, nas zadene in tako pridemo v njegove roke, to je, služimo mu.« Oh dà, duša, bodi celo vesela, ako te Bog obiskuje s težavami, ker drugače bi najberž šla od Njega in se pogubila. Da boš pa z večo poterpežljivostjo prenašala svoje križe in nadloge, spomni se zmirom, da je volja božja, da terpiš. To je lehko dokazati se sv. Pismom. Sv. Job je iz največe sreče padel v brezno nesreč. Zgubil je otroke, in prišel ob vse svoje premoženje. Kaj pa on pravi? »Bog mi je dal, Bog mi je vzel. Kaker je dopadlo Gospodu, tako se je zgodilo: Ime Gospodovo naj bo blagoslovljeno.« (Job 1, 21.) Tako tudi očak Jožef ne pravi svojim bratom: »Vi ste me iz nevošljivosti prodali v Egipt« temuč: »Bog me je poslal v Egipt, da vi morete živeti na zemlji ... Nisem prišel sem po vašem izdajanju, temuč po božji volji.« (Gen. 45, 5. 7.) Tudi kralj David se ni hotel maščevati nad Semejem, keteri ga je preklinjeval, temuč kratko zaverne služabniku rekoč: »Pustite naj preklinja; Gospod mu je vkazal, da preklinja Davida. Pustite, naj preklinja po zapovedi Gospodovi.« (2. Reg. 16. 10, 11.) Vedel je dobro pobožni kralj, da vse, kar se godi na svetu, je le po volji božji, ali božjem pripuščenji; zato je tudi poterpežljivo poterpel veliko razžaljenje, ketero mu je napravil nesrečni Semej. 
Toraj, pogumno poterpi tudi ti, duša, vse križe in nadloge. Poterpežljivost in vdanost v voljo božjo je po besedah sv. Terezije največa popolnost, ketero more želeti in tudi zadobiti duša na tem svetu. Vdanost v voljo božjo je tista skrivnost, ketera nam gotovo zadobi zveličanje in eno največih časti v nebesih. Dà, po besedah zveličane Soncino, nune reda sv. Dominika, nam vdanost v božjo voljo zadobi slavo mej Kerubini in Serafini. Temu se pa ni treba toliko čuditi. Kaj je Bogu bolj dopadljivo, ko naša volja združena z Njegovo? Saj so tudi starišem in drugim predstojnikom najbolj všeč tisti otroci in podložniki, keteri se z veseljem vdajo in vladajo po njih volji. 
Ta čednost pa stori nadalje v duši še nekaj druzega. Poterpežljivo dušo Bog obdari z neprecenljivimi darovi. To naj dokaže sloveči zgled nekega meniha iz starih časov. Ta redovnik se ni razločeval od druzih v obeni zvunanji stvari; občna pravila je spolnjeval ko vsi drugi, in venderle je bil tako svet, da je ozdravljal bolnike se samim dotikanjem svoje halje. Ker se je to čudno zdelo vsim, ga enkrat nagovori opat tako-le: »Ti nič več ne moliš, niti se ne postiš ali bdiš več kaker vsi drugi v samostanu, in venderle toliko čudežev delaš. To mi je jako čudno; rad bi vedel temu vzrok.« Pobožni redovnik na to odgovori: »Tudi jaz se temu čudim; sicer pa mogoče da venderle vganem, kaj je temu vzrok, namreč jaz se zmirom jako trudim mojo voljo z voljo božjo združiti tako, da ne storim prav čisto nič brez njenega nagiba. Sreča me ne stori prevzetnega, ali tudi nesreča me ne omami, ker jaz sprejmem vse iz roke božje, naj bo dobro ali slabo; tudi ne zahtevam, da bi mi šlo vse tako kaker želi moja natora, temuč kaker je volja božja; tako tudi vse moje molitve merijo le na en cilj, namreč da naj se meni in vsim drugim godi vse po volji božji.« Na to opat: »Toraj se nisi nič razjezil ko nam je te dni sovražnik sežgal žitnico in živali?« »O moj oče, odgovori na to pobožni menih, moja navada je pri tacih okoličnostih Bogu se celo zahvaliti, ker sem prepričan, da On vse to dopusti za naše dobro in za Njegovo večno slavo. Zato si tudi preveč glave ne belimo, ako imamo malo ali dosti živeža, ker vem dobro, da nas Bog more preživiti tako dobro z enim kosom kruha ko s polno žitnico; zato sem tudi zmirom zadovoljen in vesel, naj se zgodi, kar hoče.« Opat je jako občudoval tako vdanost v božjo voljo in ni se več čudil tolikim čudežem, ketere je delal pobožni redovnik. Iz tega zgleda spoznamo, da nas poterpežljivost v nasprotnostih ne samo svete dela, temuč celò srečne, ker nam daje dušni mir, ta pa nam deli zadovoljnost, za ketero je naše serce vstvarjeno. 
Salvijan, sloveči cerkveni pisatelj, pravi: »Jaz sem prepričan, da ni obeden tako srečen, kaker so pravični, ker njim se nič ne zgodi, kar oni ne želijo. Ali, rekel boš, oni so vender zasramovani in zaničevani. Res, ali oni tudi hočejo in želijo biti. So vbogi? Da, ali to je njih veselje. Toraj so zmirom, neprenehoma srečni; saj ne morejo biti srečniši in bolj zadovoljni, kaker, ako so tako, kaker oni želijo. Zato pravi tudi Salomon: »Pravični ne želi nič, naj se mu pripeti, kar hoče. Nič ne nadleguje njih dušnega miru, ker se jim nič nasprotnega njih volji ne godi.« Se ve da človek pri vsem tem; da se vda v voljo božjo, venderle občuti bolečine, ali te bolečine ga tarejo le telesno, duša pa ostane mirna. Da boš laglje mogla to razumeti, pobožna duša, pomisli na nevihto. Akoravno se nad zemljo v oblakih bliska in treska, venderle to soncu nič ne škodi; ono nad nevihto ostane mirno kaker pred in potem. Tako se godi tudi tebi, ako radovoljno terpiš. Nevihta velika razsaja v tebi, ali tvoja duša, gledajoč na križanega Zveličarja, ostane mirna in srečna, ker gdor je miren, je tudi srečen. Sicer pa, da to čednost zadobiš, moraš jako moliti. Povdarjaj pa posebno v očenašu besede: »zgodi se tvoja volja, kaker v nebesih, tako na zemlji.« Daruj večkrat na dan, ali vsaj zjutraj, svojo voljo popolnoma Bogu. Reci mu prav zaupljivo, naj on dela s tabo, kaker je Njemu všeč. Dà, Jezus mili zate naj živim in vmerjem, tvoja volja naj bo zmirom tudi moja. 

Bog sovraži strašljivost in malodušnost. 
Kako je vender čudno naše življenje! Ako smo goreči v pobožnosti, ako ne padamo v znatne pogreške, ah kako smo zadovoljni sè svojimi čednostmi! Ako pa Bog dopusti, da pademo v kak pogrešek in da ga celò večkrat ponovimo pri vsi naši dobri volji, glej, precej pada naš pogum, precej se nas loti neka nepopisljiva otožnost in malodušnost. In kar je še huje, mislimo, da ž njo služimo Bogu. Oh kako velika slepost je to! Na ta način ne samo da ne vgajaš Bogu, otožna duša, temuč ga naravnost žališ. Ako nisi zadovoljna sè sabo, ko na videz malo ali nič ne napreduješ na poti popolnosti, je vzrok ali tvoja nemarnost (o tej ni govora tukaj), ali pa tvoja malodušnost. Zaupaj v Boga, in on ti bo gotovo pomagal. 
Glej kako veselo in pogumno bodi sv. Peter po razburjenih valovih; ali koliko časa? Dokler zaupa v Jezusovo moč; komaj pa začne gubiti to zaupanje, ga valovi nadvladajo. Na njegovo klicanje, mu odgovori Jezus: »O maloverni, zakaj si dvojil?« Mat. 14, 31. — Otresi se toraj, o duša, malodušnosti ker te pripravlja ob pomoč božjo, kaker vidiš v tem zgledu. Na njeno mesto deni neomejeno zaupanje v Boga, ketero te bo neizmerno okrepčalo; saj je zaupanje v Boga vir vsega dobrega, vir veselja in miru. Poslušaj besede, ne človeške, temuč božje besede v sv. Pismu: »Vi, keteri se Boga bojite, zaupajte v njega; on vam bo miloserčen, in njegova miloserčnost nam bo prinesla radost.« Eccl. 2. 9. In zopet: »Gdor Boga moli, in mu veselo služi, bo dobro sprejel, in njegove molitve prederejo oblake«. Eccl. 35, 20. »Veselite se v Gospodu, in on bo spolnil želje vašega serca.« Psal. 36, 4. Mir in veselje serca je človeku življenje, in nevsehljiv zaklad svetosti. Eccl. 30, 23. Kaj je pa po besedah božjih otožnost, malodušnost? Zopet ti Bog sam pravi: »serčna otožnost, je narveča nesreča«; ona meša britkost v vse, kar stori, napolnjuje duha z otožnimi podobami in mislimi, slabi zaupanje in ljubezen do Boga, dobrohotnost, sočutje in poterpljenje z bližnjim, zbuja jezo, nepoterpežljivost serd in nevošljivost; spodkopuje celò telesno zdravje; z eno besedo, otožnost je rana, ketera vse okuži. Naj se toraj ne žali tvoja duša, in ne tari se z otožnimi mislimi. Vsmili se svoje duše, da boš Bogu dopadel .... Verzi od sebe malodušnost ker je ona mnogim dala smert, in obenemu ne koristi. Eccl. 30. 22. ... Tako je govoril Bog vže v starem zakonu, keder so morali biti ljudje res otožni. Poslušaj, kaj pa še Jezus govori svojim ljubim učencem in aposteljnom. Koliko mu je bilo pri sercu, naj ne žalujejo, nam dokazujejo njegove neizmerno ginljive besede po zadnji večerji. »Naj ne žaluje vaše serce! V Boga verujete; verujte tudi v mene.« Jan. 14. 1. Oh sladke besede! Zakaj boste žalostni, moji predragi učenci, saj verujete v Boga, vašega očeta, in v Sinú njegovega, keteri je vaš posredovavec! Mir vam zapuščam, svoj mir vam dajem, ne kaker ga svet daje, vam ga dajem jaz. Vaše serce naj ne žaluje in naj se ne boji. Jan. 14, 17. »To sem vam govoril, zato da boste imeli v meni mir! V svetu boste imeli stisko; ali zaupajte, jaz sem svet zmagal«. Jan. 16. 33. Ne bodi otožna, o duša, saj je Kristus zmagal tvoje sovražnike! Bodi pogumna v vojski, ker je zmirom na tvoji strani Jezus, keteri te razveseljuje, samo ako hočeš. On tebi ne samo želi mir, temuč ga od tebe zahteva, in ti ga tudi daje, samo ako ga zanj prosiš. »Prosite, ti govori on v imenu aposteljnov, prosite in zadobili boste, da bo vaše veselje popolno.« Jan. 16. 26. 

»Gdo te je pripravil v tako stanje?« 
Velika svetnica tretjerednica, sv. Hijacinta Mariskoti, je skerbela jako tudi za zveličanje svojega bližnjega. Akoravno redovnica, je venderle občevala sè svetom, ali ona je bila zato od Boga navdihnjena. Mej druzimi je hodil k nji tudi neki velik grešnik in brezserčen gospod, keterega je na vsak način hotla spreoberniti; ali vse zastonj. Ne, svetnica ni odjenjala. Hotla je skušati še zadnje sredstvo. »Prosim vas, mu reče enkrat, storite mi eno dobroto«. »O prav rad,“ odgovori. »Pojte v bližnjo bolnišnico, poprašajte po tem in tem bolniku, in prašajte ga, kako mu je«. Gospod gre precej tje in najde bolnika, keterega mu je priporočila Hijacinta. Vbogi terpin je bil ves poln ran, ali kar se je gospodu čudno zdelo, rane na rokah in nogah so bile jako velike in strašne. Grešnik se zgrozi in ves ginjen vpraša bolnika: »O vbožec, gdo te je pripravil v tako stanje?« Na to reče bolnik: »Ti, ti sam s tvojimi grehi.« To rekoč, zgine bolnik grešniku spred oči. Ta pa se verže na izpraznjeno posteljo, jo oblije sè spokornimi solzami, in ves drugačen se verne k sv. Hijacinti, s ketero se posvetuje o prihodnjem življenju. Od takrat naprej ni bil samo ves drugačen v zasebnem življenju, temuč je dosti pomagal svetnici pri velikanskih djanjih kerščanske ljubezni, ketera je sv. Hijacinta delala na večo slavo božjo. 

Kako pride duša do popolne vdanosti v voljo božjo. 
To je res težavno, ali s pomočjo božjo se vender pride do nje. Terpeča duša, tukaj ti naštejem več sredstev v ta namen. 
Pervo sredstvo je stanovitna, vsakdanja vaja vdanosti v božjo voljo, v tisoč in tisoč prilikah, ketere ti Bog daje vsaki božji dan. Večinoma so le male stvari, ali ako se boš navadila vdanosti v voljo božjo v teh, ti ne bode nič težko vdati se v velicih. Poglej koliko nasprotnosti imaš vsaki dan in te so ali slučajne, ali pa so ti jih drugi, ali si si jih sama kriva. Stokrat na dan ti pridejo misli nasprotnosti, nevošljivosti, nepoterpežljivosti, otožnosti, i. t. d., ketere ti vsaj za trenotek kalijo dušni mir. Večkrat izustiš kako besedo, ketero bi rada »nazaj vzela«; nekedo ti reče kako ražaljivo besedico; zopet drugi te slabo postreže; drugi ne da miru; kak nadležen obiskovalec ti je zaprečil kako potrebno ali koristno delo; vreme ti ni po godu; tvoja opravila ti ne gredo po volji; nadalje kako posodo razbiješ, ali obleko razteržeš, ali pa vmažeš i. t. d. — glej, to so malenkosti, ali veruj mi, ako boš v teh rečeh ostala mirna, vdana v voljo božjo, sčasoma boš gotovo dospela do popolne vdanosti tudi v naj bolj težkih prilikah terpljenja! Dà, ako boš te malenkosti sprejemala iz rok Previdnosti božje, boš, skoraj ne da bi se zavedela, sprejemala od Boga s popolno vdanostjo, tudi naj bolj strašne in britke dogodbe človeškega življenja na svetu. 
Vsaki dan nam Bog ne pošilja velikih skušenj; ali mi pa moremo vsaki dan Njega zagotoviti, da smo pripravljeni jih sprejeti, ako nam jih pošlje. Oh kako je to sredstvo duši koristno in Bogu dopadljivo! Pripravno je moje serce, pripravno prejeti od tebe vse križe in nadloge, o moj Bog! Te besede moli posebno zjutraj, ter v pravim sercem zagotovi svojega Zveličarja, da si pripravna sprejeti iz njegove roke vsako, tudi najbritkejšo skušnjo. Veruj mi, da ako se boš na tak način pripravljala na britkosti, se boš počasi prinavadila vsakemu križu, vsaki nadlogi. 
Sicer pa pomisli dobro, da vsaki križ, vsaka tudi največa britkost je združena z dotično potrebno milostjo božjo. Bog ti nigdar ne naloži večega križa kaker ga ti nositi moreš. Podverzi se zatorej popolnoma volji božji, keder te kaj hudega zadene. Ne gubi časa z nečimernim toženjem čez tistega, keteri ti je nesrečo pripravil, ali pa čez skušnjo, ketera ti naravnost od Boga prihaja, temuč teci pred svojega Zveličarja, in prosi ga za milost poterpežljivosti in vdanosti v njegovo presveto voljo. Ako te gdo smertno rani, ne tečeš za hudobnežem, temuč pokličeš hitro zdravnika, da ti rano zaceli, dokler je še čas. In tudi ako bi ti hotela najti tistega, keteri ti je britkost poslal, je le Bog sam, in le k njemu bi zato morala najprej pribežati. Pojdi torej k Bogu, in hitro, keder te kaka britkost zadene. Nesi mu pušico, s ketero te je ranil, in šibo, s ketero te je otepel. Poljubi tisoč in tisočkrat roke tvojega križanega Zveličarja, roke, ketere so te teple in ti tolike bolečine provzročile. Reci večkrat: »Oče, ne moja, temuč tvoja volja naj se zgodi.« Tisočkrat ga poveličuj in se mu zahvali, ker se na tebi godi njegova volja. Reci mu ponižno: »O moj Zveličar, tudi ako bi se jaz mogla zoperstavljati tvoji presveti volji, ne bi kaj tacega storila. Britkost, ketero mi pošiljaš, sprejmem sè vsem sercem. Jaz se ne tožim ne na bolečino, ne na osebe, ketere so jim vzrok, niti na način, po keterem so na me prišle, niti na čas in kraj, kedaj in kam so me zadele. Jaz sem gotova, da si ti vse to tako hotel, in rajše bi vmerla kaker se tvoji presveti volji tudi v najmanjši stvari zoperstavljala. »Zgodi se tvoja volja.« Da, moj Bog, naj se ta tvoja volja spolnjuje nad mano zdaj in zmirom, v času in v večnosti. Zgodi se tvoja volja, kaker v nebesih tako na zemlji. 

Ne terjaj, da te Bog precej vsliši. 
Človeku je vže prirojeno, da pri vsi in vsakoverstni tolažbi v terpljenji, vender hrepeni po rešenji od svojih križev. Vsak dober prigovor mu de dobro, ali vender ne more vgasniti želje, prav velike želje, iznebiti se nadlog. Kliče, vpije k Bogu, naj ga reši, in prav ima; saj je tudi Kristus sam tako delal v velicih britkostih. Kaj se pa zgodi? Vsi zdihljeji, vse prošnje in molitve ne pomagajo, in glej, žalostna duša pade v še večo otožnost, misleč da njene molitve niso nič vredne, in, kar je še bolj žalostno, da jih Bog nigdar ne bo vslišal. Žalostnega serca se prime nepopisljiv nemir, strah in otožnost. V tacem stanju opusti duša molitev, ker je prepričana, da nič ne velja. V tej nepopisljivi žalosti ne govori drugega ko besede Kristusove: »Oče, ako je mogoče, naj gre od mene ta kelih«; ali naj poglavitniše besede, ketere bi morale slediti, namreč: »Ali ne moja volja, temuč tvoja naj se zgodi«, te se boji izreči. 
Sv. vera nas uči, da Bog svoje služabnike tako vodi, da služi Njemu v večo čast in slavo, njim pa v pravo srečo. Na kak način se pa to mora zgoditi, to ve Bog dobro, in On edino ima pravico določiti po keteri in kaki poti se to doseže. Naša dolžnost je, da se moramo božji naredbi podvreči. 
Ako toraj hoče Bog, da ti žalostna duša hodiš po poti velikih skušenj, terpljenja, zopernosti, ima popolnoma prav. Kar ti on odloči, je pa tudi za te prav. Podverzi se njegovi presveti naredbi, in gotovo boš prišla v nebesa po svoji ternjevi poti. Smeš pa prositi Boga, da ti polajša to terpljenje? Da, ker je tudi Kristus to storil. Ali varuj se obupnosti, ako te Bog precej ne vsliši. Prosi ga sè stanovitno in v voljo božjo vdano molitvijo. Vdanost v njegovo presveto voljo naj bo perva in poglavitna čednost, ketero prosiš od Boga. Reci mu v duhu ponižnosti: »Jaz sem prepričana, o moj Bog, da ne zaslužim tvojih milosti, celò čudim se, kako je mogoče, da mene velike grešnice ne veržeš spred svojega obličja. Glej, duša moja je žalostna do smerti, ali tvoja volja naj se zgodi!« Ako boš tako molila, o poterta duša, se te bo Bog gotovo vsmilil in te rešil tvojih britkosti. 
Ti misliš, da Bog ne posluša tvoje molitve, ker te pušča v velicih skušnjavah in britkostih, ali goljufaš se jako. V voljo božjo vdano, zaupljivo in stanovitno molitev Bog zmirom vsliši. Res je, da ti Bog morebiti ne da prav tisto, za kar ga prosiš. Ali veš pa zakaj? Ker vê dobro, da je tebi bolj koristno to, kar ti je on odločil, kaker to, kar si ti želiš. 
In še več. Morda bi ti celò škodilo, ako bi ti dal to, kar ga prosiš. Namestu tega ti bo pa Bog dal druge milosti, kaker milosti, s keterimi se boš vadila v največih čednostih kerščanskih, ketere so: zatajevanje samega sebe, vdanost v voljo božjo, duh pokore. Dal ti bo milost premagati tvoje sovražnike; ali ta milost bo tako tebi pomagala proti napuhu, da boš zmirom v svojih vojskah in zmagah spoznala svojo ničvrednost in slabost. Čudila se boš dostikrat zmagam nad svetom, peklom in samo sebo, ker od ene strani poznaš svojo nepopisljivo slabost, od druge pa veliko moč svojih sovražnikov, in vender, z milostjo božjo si jih premagala. 
Pomisli nekoliko na sv. Pavla. Oh kako in kolikokrat je prosil on Boga, naj ga reši gerdih skušnjav! Ali Bog ga ni hotel vslišati. In zakaj ne? Ker bi bila tako v nevarnosti Pavlova ponižnost. Kaj pa, morda je Bog zavergel molitve velicega aposteljna? Ne, ne, temuč rekel mu je: Moja milost ti je zadostna! 2. Kor. 12, 9. Tvojega terpljenja ti nočem vzeti, ker bi ti to služilo v pogubo, ali dal ti bom velike milosti, s keterimi boš vse svoje dušne sovražnike premagal. 
Žalostna duša, misliš li, da je malo Pavlov na svetu? Oh da bi ti vedila koliko jih je! Kaj pa še, ako bi poznala njih britkosti! Zopernosti, noternje zapuščenje, grozne, nepretergane skušnjave so njih vsakdanja jed in pijača. Njih molitve se jim zdijo brezvspešne, ali dostikrat očitno spoznajo, da jim Bog da pa druge še veče milosti, keterih ga ne prosijo. Iz tega sledi, da vse vdane v voljo božjo stokrat na dan rečejo z jezikom ali sè sercem: »Bog vže ve kaj dela«! 

Ne zaupaj v sé, temuč v Boga! 
Poglavitno načelo, keterega se moramo deržati v duhovnem življenju, je, da ne zaupamo v svoje moči. Da je temu tako, vidimo, ako le pomislimo, da je zaupanje v samega sebe sad napuha, in tega Bog najbolj sovraži. Pomislimo dobro, da mi sami od sebe nismo v stanu, niti dobro misel v sebi gojiti, toliko menj pa si pridobiti kako čednost. Vse dobro, kar v sebi čutimo, je dar božji in ne naša reč. To je tako resnično, da, ako nam Bog vzame in odtegne svojo milost, pademo v najglobokejše brezno greha. 
Rekla boš, pobožna duša, da to veš dobro, da je to stara resnica. No, jaz ti pa odgovorim: zakaj si pa tako nemirna zavolj svojega pičlega napredka v popolnosti? O edino zato, ker zabiš na to načelo pobožnega življenja! Vtisni si enkrat dobro v serce, da si ti nič, Bog je vse. 
Ali kako boš zadobila in v sebi ohranila nezaupanje v svoje moči? V ta namen ti podajejo pobožni pisatelji štiri sredstva: 
Pervič: Večkrat premišljuj in se prepričaj o svoji nezmožnosti, s ketero ti ni mogoče čisto nič dobrega za nebesa storiti. 
Drugič: Prosi Boga ponižno in goreče, da ti da to čednost; ker edino On ti jo more dati. Ali v tej prošnji spomni se na svojo nezmožnost in zato se verzi v ponižnosti pred križanega Zveličarja, keteri te bo gotovo vslišal, za kar ga prosiš, samo ako ga boš prosila stanovitna in vdana v njegovo božjo voljo. 
Tretjič: Navadi se večkrat v djanju ne zaupati sami sebi. V tem naj ti služi spomin na brezštevilne sovražnike, bolj mogočne od tebe, kaker so hudoba, svet in tvoja poželjivost. 
Četertič: Po vsakem pogrešku pomisli na svojo slabost. Ponižno premišljevanje na tvojo nezmožnost te bo jako razsvetlilo, in spoznala boš, kako si vredna, da se ne samo sama zaničuješ, temuč da zaslužiš, da bi te celi svet zaničeval. Na ta način se boš vterdila v ponižnosti, največi in naj bolj potrebni čednosti v pobožnem življenji. Toraj, keder padeš v kak pogrešek, ponižaj se in spoznaj svojo slabost. To ti bo jako koristilo, ker vedi, da koliker bolj boš rasla v ponižnosti, toliko menj pogreškov boš storila; kaker tudi nasproti, koliker več boš na svoje dobre lastnosti računila, toliko več pogreškov boš imela, ker Bog dopusti, da padeš v nje, edino da spoznaš, kako si v resnici vboga. Veš kaj pravi neki pobožen pisatelj? Da, ako bi ketera duša bila ponižna kaker Mati božja, ne bi pala v oben greh. 
Po storjenem pogrešku, vadi se v spoznanju svoje velike slabosti, ker drugači ga boš zopet in zopet ponovila, in kar je še bolj nevarno, bo najberž Bog kaznoval tvoj napuh z dopuščenjem, da padeš v kak velik, smertni greh. 
Ali zapomni si dobro da, ke bi ti samo pri tem ostala, bi gotovo v duhovnih vojskah podlegla brezštevilnim sovražnikom. V svoje moči ne smeš zaupati, ali zaupati pa moraš v Boga, keteri bo tvoje ponižno zaupanje obdaril z neprecenjenimi milostmi. 
Da to zaupanje zadobiš, ti bodo zopet štiri sredstva pomagala. 
Pervo sredstvo je ponižna molitev, brez ketere se vže obena dednost ne more zadobiti. 
Drugo je premišljevanje božje vsegamogočnosti in modrosti, ketera je v svoji neskončni dobroti in ljubezni zmirom pripravljena nam dati vse milosti potrebne k pobožnemu življenju. Da pa te milosti zadobimo, tirja Bog od nas edino to, da sè zaupanjem k Njemu pribežimo. 
Tretje sredstvo da zadobimo zaupanje v Bogà, je spomin izrekov sv. Pisma, v keterem je tacih brezštevilno posebno v psalmih. Oh kako potlačeno dušo pokrepčuje ginljivo klicanje psalmista: »V tebe o Gospod zaupam, na veke ne bom osramočen!« 
Četerto sredstvo, je pomislek pri vsacem djanju najpred na našo natorno slabost in pa na božjo dobroto, vsegamogočnost in modrost. S tem orožjem naj pogumno naša duša postopa tudi v najhujih vojskah. Strah pred svojo slabostjo, ali združen z neomejenim zaupanjem v božjo pomoč je v stanu delati ne samo izredne, temuč celo čudne reči. 

O gorečnosti. 
Večkrat se slišijo tožbe od pobožnih duš, da nemajo več tiste gorečnosti, ketero so čutile v začetku svojega spreobernenja in več ali menj časa potem. »Vse je prešlo, vse; zdaj ne ostaja drugo ko suhota; obenega veselja ne čutim več v pobožnih vajah.« Tako govorijo. 
Kaj je prav za prav gorečnost? Neki pobožni pisatelj jo tako-le določuje: »Gorečnost je veliko nagnenje k vsaki popolnosti, pomnoženje dobre volje, poterjenje v svetih sklepih in trajajoča stanovitnost.« Toraj ona ne obstoji v izgredih, v nekem letanju; temuč je neka stanovitna lastnost in živa moč naše duše. Ona dela, da ne opustimo nič, nič ne storimo pred časom niti po pravem času. Prava gorečnost išče z velikim zanašanjem vsako priložnost k dobremu delu; sicer pa ne hrepeni po izrednih djanjih čednosti, temuč skerbi natančno izpolnjevati svoja navadna opravila, in to ne samo enkrat ali dvakrat, temuč stanovitno, in ravno to je naj poglavitniše znamenje gorečnosti. Naposled je znamenje gorečnosti tudi zmirom veče pomnoženje. Namreč, gdor je v resnici goreč, on zmirom bolj raste v tej prelepi lastnosti, in ne neha v napredovanju do smerti. 
Iz tega sledi, da ni res, kar neketeri pravijo, da je namreč gorečnost le sladčica pobožnih duš v začetku duhovnega življenja, potem pa da lehko zgine brez obene škode. To pomeni, da ne vejo, kaj je prava gorečnost. Presladke solze, globoko zdihovanje, neko gibanje, ki se zdi, kaker da bi dotične duša hotla vničiti hudobno telo, orodje toliko pregreh, in kaker da bi se hotla vtopiti v morje miloserčnosti božje, vse to ni gorečnost, temuč min1jivi nasledki spreobernjenja. Da, minljivi, ker trajajo le nekoliko časa, in to ne pri eni duši, temuč pri vsaki. Prava gorečnost je pa, kaker je bilo rečeno, bitno trajna. Bog varuj, ako bi bila gorečnost taka, kakeršno si mislijo neketeri! Oni n. pr. mislijo, da je gorečnost, javno opravljati pobožne vaje, ali pa take, kakeršne jim pridobivajo veliko hvalo od ljudi; ako so vsi zavzeti le za izredna opravila; gledajo samo na pogreške svojega bližnjega, nič na svoje; neizmerna želja prenarediti vse, kar ni po njih glavi, peče take duše, da je kaj, in, vboge, mislijo da so goreče! Naposled, gdor se nameni mnogo reči storiti pa precej popusti, nikaker ne spada mej prave goreče. 
Nu, kakó se pa spozna prava gorečnost? Po sadovih. 
Pervi sad prave gorečnosti je pogumnost, s katero se spenjamo sè vsemi svojimi močmi, da dosežemo namen; in celó keder storimo še več, ko moremo in smo dolžni, da dosežemo dobri namen. Drugi sad je veliko nezaupanje v samega sebe; in tretji, zatajevanje in zatiranje, ketero je tako rekoč natorna potreba goreče duše. 
Toraj pogumnost v dosezanju dobrega, nezaupanje v samega sebe, in zatajevanje svojevoljnosti so trije sadovi prave gorečnosti. Blager duši, ketera jo ima! Vzemimo en primer. Neka duša je v velikih skušnjavah proti eni ali drugi čednosti. Da ona dotično čednost ohrani, se varuje skerbno ne samo vsake bližnje temuč celó vsake daljnje priložnosti, in pri tem je njeno edino zaupanje v Boga; verh tega pa svojemu telesu prikrati več kaker more. V tem djanju ne misli pa, da je potreben jok, zdihovanje, sladkost in drugo, ne, ne, taka duša je lehko pri vsem tem v največi suhoti, in vender je goreča. 
Da ostaneš, ali pa postaneš goreča, vadi se najpred v pričujočnosti božji, to je, pomisli večkrat, da je Bog povsod pričujoč, tudi ako ga ne vidiš. Ta misel bo storila v tebi, kar stori vojaku, keder je pred svojim poveljnikom, to je, pogumnost k vsemu dobremu djanju. Dalje, naj bodo jako goste pri tebi kratke molitvice, posebno tiste, ketere pomenijo tvojo veliko malovrednost. Pred vsemi naj ti bo perva tista sv. Leonarda Portomavriškega: Moj Jezus, vsmiljenje! Zdihuj tudi večkrat sè sv. očakom Frančiškom: Moj Bog, moje vse! Tudi tista sv. Filipa Nerija naj se posebno zjutraj sliši na tvojih ustnicah: »Varuj me, o Gospod, denes, ker ako me zapustiš, te bom izdal.« Reci večkrat sè sv. Ignacijem: »Daj mi, dobri Bog, tvojo ljubezen in milost, ker za drugo mi ni mari.« 
Sicer pa, zapomni si dobro, o duša, da, ako, hočeš da ti bodo koristne te kratke molitvice svetnikov, jih stori svoje, to je ponavljaj jih s pomljivostjo in serčno občutljivostjo, ker, ako jih le iz navade izrekuješ, ti ne bodo nič koristile. 
Nadalje, ako hočeš biti goreča, ne smeš začeti nobenega dela, da ga pred ne bi darovala Bogu, z namenom da mu dopadeš. Zatoraj vzdigni pred vsakim djanjem en hip svoje serce k Bogu, in daruj je na njegovo večo čast in slavo. Četerto sredstvo, da zadobiš gorečnost, je to, da imaš na tistih krajeh, kjer delaš čez dan, kako podobo Kristusovo ali Matere božje, ketera naj ti budi spomin na Boga. 
Petič bodi združena z Bogom, koliker je mogoče. To je neobhodno potrebno za dušo, katera hrepeni po popolnosti. Napravi si zato o duša, v svojem sercu, kaker altar, pred keterim zbiraj večkrat vse svoje misli in djanja, kaker je delala sv. Katarina Sijenska. Kaker ti je znano, tej veliki svetnici niso hotli pustiti pohišni, da se vadi v molitvi in druzih pobožnih rečeh; da bi jo od njih celo popolnoma odvernili, obložili so jo sè vsakoverstnimi raztrešljivimi opravili. No, kaj stori ona? Sluša jih, ali napravi si v sercu utico, v keteri je zbirala svojega duha, takó da je na tak način dospela do velike svetosti. Posnemaj jo tudi ti, pobožna duša, in videla boš, da pri vsih svojih opravilih ti bo mogoče občevati zmirom z Bogom. 
Ali morda boš rekla na vse to, da se ti zdi pretežavno ravnati se po teh pravilih. Res je, da vse to zahteva neko ne navadno prizadevanje, ali ne misli pa, da je res tako težavno kaker ti šepta v uho tvoje slabo nagnjenje, in pa tudi tvoj največi sovražnik, peklenski hudobnež. Sicer pa si zapomni dobro, da ima vsaka služba svoje težave. Koliko moraš poterpeti v posvetni službi; v tej smo vže tako in tako vsi, ker smo vsi podložni enemu ali drugemu! Pa, ako vender vse prenašaš, kar te v tej službi zadene, in pri vsem svojem terpljenju ostaneš, kjer si, zakaj se pa ne bi potrudila tudi kaj za Boga? Oh, kaj morda ne zasluži Bog, da kaj za njega terpiš? Saj je On toliko zate storil in terpel! Kaker je gori rečeno, ne misli, da je v službi božji treba jokati, zdihavati in Bog ve še kaj, ne, ne, temuč goreče služiti Bogu se pravi opravljati svoja navadna opravila ob pravem času, in natančno. 

»Vaša otožnost se bo v radost spremenila.« Jan. 16. 30. 
O sladke besede za dobre pobožne kristijane, ki preživijo kratko pot življenja v žalosti in britkosti! »Vaša žalost se bo spremenila v radost, govori Jezus dobrim kristijanom, in sicer toliko veča bode njih radost, koliker veče bodo njih britkosti. Psalmist pravi: »Po meri mnoštva mojih britkosti, vlivaš v moje serce presladke tolažbe, ketere (mojo dušo) napolnjujejo s pravo radostjo« 93, 19. O presladke solze pravičnih, ketere zaslužijo tako veliko plačilo! »Vzdignite svoje glave, ker se bliža vaše odrešenje,« je rekel Jezus svojim učencem. Pobožni ljudje so žalostni in z pobešeno glavo od britkosti potlačeno hodijo po svetu; in posvetnjaki mislijo da je ne bodo nigdar vzdignili, ali Bog nas zagotavlja, da bo prišel čas, keder bodo pravični rešeni od britkosti, in krivični osramočeni pobesili ošabne glave, po besedah psalmista: »Hudobni ne bodo vstali na sodnji dan« 1, 5. Vsi bomo od smerti vstali, ali samo pravični bodo srečno vzdignili svoje ponižne glave, hudobni pa svoje ošabne pobesili. Oh poterpite nekoliko, pobožne duše, ker bo prišel čas, keder vas bo Bog pred celim človeškim rodom povzdignil. Po ponižanju pride povišanje! Saj se je to zgodilo tudi našemu Odrešniku, ker »ponižal je samega sebe, pokoren do smerti, in pa smerti križa. In zato ga je Oče povišal, in dal mu ime, ketero je čez vsa imena.« Filip. 2. 8. Naši glavi se je to zgodilo, in kaker nji, tako se bo tudi nam, njenim udom, namreč ponižanju sledi poveličanje. 
Večna modrost pravi, da se bodo hudobni čudili na poslednji dan o slavi pravičnih, na tem svetu žalostnih: »Ti so torej oni, ketere smo enkrat zasmehovali, in se ž njimi norčevali. O nespametni mi, keteri smo sodili njih življenje norost, in njih konec sramoto! Poglejte, kako so vverščeni mej sinove božje in njih delež je mej svetniki.« Bodi pogumna, žalostna duša, ker te velika čast čaka. Tvoja žalost se bo spremenila v veselje, tvoje britkosti v radost, tvoje ponižanje v povišanje. Pomisli še na besede sv. Pavla: »Po sv. kerstu ste odmerli svetu, in vaše življenje je skrito ljudem (posvetnim) . . . ali keder se bo Kristus, v keterem živite, prikazal v slavi svoji, takrat se bote tudi vi ž njim prikazali v veliki slavi.« Kolos. 3, 3. Poglej duša še nekaj in potolaži se. Gdo bi rekel, da se iz starih, vmazanih cunj dela čist, lep papir, na keterem se pišejo zlate besede in ohranijo cela stoletja? No, poglej, tako se godi tudi pobožnim na tem svetu. Posvetnjaki jih zaničujejo ko izveržek tega sveta; jih zasramujejo, jim pridevajo vsake verste imena, burke ž njimi vganjajo, z eno besedo ž njimi delajo kaker sè zaverženimi cunjami, ali te se bodo en dan razvile, in svetile ko sonce pred božjim obličjem. 
Terpi, žalostna duša, ker boš na sodnji dan za vse dobila preobilno plačilo. Takrat boš pozabila na vse svoje križe in terpljenje, na zasramovanje in zaničevanje, na krivice na duši in na telesu, ketere ti delajo hudobni ljudje. Pozabila boš tudi na prebritke in skoraj neznosljive skušnjave hudobnega duha, keteri te neprenehoma napada ko erjoveč lev, in ti greni življenje tako, da ako ne bi imela žive vere v Jezusa in Marijo in velicega zaupanja v ta presladka imena, bi obupala. Le poterpi le, ker bo to vse prešlo. Na dan plačila boš, vsa zamaknjena v Boga, zavpila: O srečne solze, srečno taranje in zatajevanje, o blagoslovljene britkosti, ketere sem zavolj Jezusa preterpela. Na svetu sem bila od vsih zaveržena, zdaj sem pa od samega Boga povikšana! Moje kratko življenje je prešlo v žalosti, ali žalost se je spremenila v neizmerno veselje. 

Zakaj se moramo v vsem vdati v voljo božjo. 
Eden najtolažljiviših naukov naše sv. vere je gotovo nauk o božji previdnosti, ki nas uči, da se vse, kar se godi na svetu, izvzemši greh, godi po volji božji. Sicer pa je v tem nauku naj tolažljiviše prepričanje, da je vsako naše terpljenje in vsaka nasprotnost za nas koristna in zveličavna. Mi kaj tacega dostikrat ne spoznamo, ker Bog navadno skriva svoje namene, keder nas tepe. O koliko zgledov bi se moglo o tem našteti, kako namreč Bog svoje otroke na videz tepe, v resnici pa jim po terpljenju celò telesne milosti deli. Pomisli, duša, na egiptovskega Jožefa. Gdo bi bil rekel, da bo sveti mladenič skozi toliko britkosti dospel do tolike slave? Oh, sramujmo se, ker se izkazujemo v svojih britkostih tako nehvaležne. Dobro si zapomni, terpeča duša, keder boš prišla pred obličje božje, in jasno videla s kako ljubeznivostjo ti je Bog eden ali drugi križ naložil, keterega si pa ti tako po sili vlekla, jako, jako te bode sram. 
Zdaj se n. pr. tožiš, ker ti je otrok vmerl. Na sodnji dan boš pa videla, da bi bil njega malo kašnje vbil na duši ali na telesu kak hudobnež. Zopet se ta ali ona toži, ker se ni moglo priti do na videz srečne poroke; ali na sodnji dan boš spoznala, da bi bil tisti zakon nesrečen v vsakem oziru. Še nekaj. Bolezen, ketero ti tako neizrečeno težko prenašaš, ti podaljša življenje za dvajset, trideset let! Zveličanje ti je pridobilo ali zagotovilo tisto zasramovanje ali očitno ponižanje. Ke ne bi bila zgubila tistega denarja, bila bi zgubila dušo. 
Oh zakaj se toliko tožimo, zakaj godernjamo proti volji božji! Oživimo svojo vero in spomnimo se, da gospodar, vodnik našega življenja in vsega, kar se nam godi, je le Bog, in obeden drugi. Sram nas bodi, ker toliko zaupamo v zdravnika, v prijatelja, v Boga pa tako malo! Kaj se morda bojimo, da nam on ne ve pomagati?! 
Oh ke bi mi vedeli, kar Bog ve, bi gotovo tudi hotli, kar on hoče, in sè solznimi očmi bi ga prosili, da nam pusti terpljenje, čez ketero toliko tožimo. Tudi nam govori Kristus, kar je rekel Zebedejevim sinovim: O slepi ljudje, »vi ne veste, za kaj prosite« (Mat. 20, 22.) pustite meni skerb za vas; denite vašo osodo v moje roke; ako bi bil jaz vslišal vaše želje in prošnje, vi bi bili zdaj že za vekomaj zgubljeni. 
Da se pa o tem popolnoma prepričaš, da namreč v vsem Bog le za tvoje bolje skerbi, in zmirom pred očmi ima tvoje zveličanje, pomisli na vse, kar je že za te storil. Bog ti pošilja velike britkosti, da komaj dihaš; ali pomisli, da gdor ti jih pošilja, je celo svoje življenje terpel zavoljo tebe vbožtvo in neizmerne bolečine. Gdor te tepe, ti je dal angelja variha, da ti povsod na strani stoji in te vodi; da, on neprenehoma za te moli in se za tvoje grehe daruje vsaki dan tisoč in tisočkrat. Gdor te tepe, neizmerna hrepeni s tabo se združiti. Oh kako si nehvaležna o duša, ako svojemu Bogu, keteri je toliko za te terpel in te od večnosti tolikanj ljubi, vender tako malo zaupaš in misliš, da kar ti pošlje, ti škodi in nič ne koristi. 
Ali rekla boš: »Bog mi pregloboke rane seka in njegova roka teži na meni.« Toraj ti se bojiš tiste roke, ketera je bila radovoljno prebodena in pribita na križ zavoljo tebe? »Bog mi daje piti kelih poln bridkosti.« Res je, verujem ti, o duša terpeča; spomni se pa, da, gdor ti daje ta kelih, je tvoj Zveličar, in da, ako nebi on videl veliko korist ali celò neobhodno potrebo, ne bi te obiskal s tako britkostjo, ker te preveč ljubi. 
Toraj bridkosti tvoje so od Boga, keteri je zate toliko terpel! Tvoje britkosti ti pošilja tisti Bog, keteri te od cele večnosti ljubi! 
O tolažilne besede! Ako se jih boš večkrat spominjala v svojih bridkostih, sem prepričan, da boš vse rada, vsa vdana v voljo božjo prenašala, in tako si koristila k časni in večni sreči. 

Dolžnosti starišev. 
V naših časih je jako potrebno večkrat govoriti in tudi pisati o dolžnostih starišev do svojih otrok, ker skoraj edini vzrok, da je zdaj tako slabo na svetu, je zanemarjanje teh dolžnosti. Nate toraj tu kratko razlaganje toliko važnih dolžnosti, in tudi kedaj in kako se večkrat greši proti njim. 
Stariši so najprej dolžni ljubiti svoje otroke. Zato grešijo tisti, keteri otroke sovražijo; ki so jim nevošljivi; jih gerdo gledajo; naposled jim resno žele slabo. To so grehi, in veliki grehi! Kaj pa naj rečemo o tistih stariših, keteri svoje otroke opravljajo, to je njih slabosti ali grehe drugim odkrivajo in jih tako ob dobro ime pripravljajo? Ako je grešno skrite grehe svojega bližnjega dragim praviti, je toliko bolj grešno to storiti glede svojih otrok. Sicer pa je kaj tacega storiti mej stariši dopuščeno in celo dolžnost. N. pr. mati vé kaj slabega o hčeri ali sinu, oče pa nič; in vender ako bi on to vedel, bi gotovo preskerbel, da se otrok poboljša; v takem slučaju mati greši, ako ne pove možu. Stariši, dobro si zapomnite, da na tak način storite »tudi greh!« Vi bi tako pali v greh, keteremu se pravi, kar vže veste iz kerščanskega nauka: »h grehu molčati, in greh spregledati.« In koliko je takih starišev! Otroci zahajajo v vsakoverstne grešne priložnosti, kaker v kerčme, po plesih, in po druzih vsakoverstnih grešnih veselicah; stariši pa molčé, ali k večemu govoré kaker Helij: »Otroci ne delajte tako, ker to ni lepo za vas!« O moj Bog, tako malo starišev je sveto navdušenih v takih slučajih! Stariši, keder gre za dušo vaših otrok, recite jim resno, in prav resno, da naj vas slušajo, ali pa naj gredo iz hiše! Od te terjatve ne odjenjajte, ker gorje hiši, kjer zapovedajo tisti, keteri bi morali slušati! Nadalje so stariši dolžni ljubiti vse otroke enako. Pri tem je pa treba razločiti. V svojem sercu morete ljubiti enega bolj ko druzega, ali zunaj tega ne kažite, ker lehko zakrivite velike prepire in sovraštva. Ljubite vse enako, saj so vsi vaši otroci. Sovražite slabih otrok hudobije, pa ne njih osebe. Ako res vaš Benjamin zasluži večo ljubezen kaker drugi, pohvalite ga zdaj pa zdaj, ali ob enem spodbudite druge, da naj bodo tudi oni dobri. Z eno besedo ljubite tako svojega Benjamina, da bodo drugi vaši otroci njega mogli posnemati, in ne vas in njega sovražiti. To o ljubezni do vaših otrok. Zdaj pa kako morate skerbeti za njih telesni in dušni prid. Ljubezen brez dela, je prazna ljubezen. Ako res ljubite svoje otroke, morate to v djanju pokazati. Stariši keteri skerbe za telo in dušo svojih otrok, oni so pravi stariši. Naj prej so dolžni stariši, in posebno matere skerbeti za pravo hrano malih otrok, in pa se varovati vsega, kar bi moglo vplivati na njih zdravje, kaker n. pr. varovati se pretežavnega dela in jeze; posebno tega še pred ko pride otrok na svet. Kar se tiče hrane, oni jo morajo preskerbeti, dokler si je otroci sami ne morejo pridobiti. Nadalje morajo stariši tudi skerbeti za bodočnost svojih otrok, tako da jako grešijo, ako otrokom o pravem časa ne preskerbijo stanu, naj si bode kmetiški, rokodelski ali pa gosposki stan. Proti tej dolžnosti grešijo tisti stariši, keteri puste otroke raje pohajati, kaker da bi jih silili, naj se kaj uče. 
Pri tej priliki, je potrebno nekaj k sercu reči starišem, keteri imajo otroke na višjih šolah po mestih; ob enim se bo pa govorilo tudi občno, kaj so dolžni oni za dušo svojih otrok. Otroci imajo dušo in telo. Gdor skerbi samo za telo, tak oče ali mati, je žival in ne človek; koliko menj pa še kristijan! Stariši toraj imajo veliko dolžnost svoje nežne otročiče učiti k zveličanju potrebne resnice sv. Vere in pa navadne molitve, ketere mora znati vsak kristijan. Na tak način oni izročijo učiteljem dobre otroke, keteri bodo gotovo zmirom bolji, samo ako so dobrim kerščanskim izgojiteljim izročeni. Se ve da, ako vi stariši niste storili svoje dolžnosti v tem, in vaši otroci se ne gredo učit na višje šole, slabi vpliv ne bo tolikanj strašan za bodočnost vaših otrok; gorje pa vam in otrokom, ako jih pošljete na višje šole že pokvarjene, to je take, ki znajo vse, samo tisto, kar je potrebno h zveličanju duše, jim je »španjska vas.« Sicer se pa, hvala Bogu, v našem milem narodu, težko najde taka nemarnost pri stariših. Velika večina otrok gre pri nas v mesto kerščansko zgojenih, ali žalibog, zavoljo nevednosti starišev, se vernejo domov, morda čez par mesecev, ali čez leto, pokvarjeni, da je groza. Šli so v šole jagnjeta, vernejo se volkovi. Kaj je temu vzrok? Temu je več vzrokov, ali morda ne, večkrat edini, ali vsaj največi vzrok so sami stariši. Iščete li stariši pravo kerščansko stanovanje, ali po domače »kvartir«, svojemu sinovi? Oh kolikokrat se zgodi, da gledate le na ceno, to je, da je kar mogoče »najbolji kup«; ali na družbo v keteri bo moral vaš sin celih deset mesecev živeti, za to se nič ne zmenite. Koliko bi se moglo tukaj pisati o strašnem vplivu spridenih tovarišev na nedolžnega otroka; ali ta spis bi bil predolg. Zato mi verujte stariši, da vas bo Bog strašno sodil, in tudi obsodil, ako veržete jagnje mej volkove! Preskerbite svojemu sinu stanovanje, kjer ste gotovi, da mu bodo tovariši dobri v celem pomenu besede, ako ne bi bili taki, najdite hišo, se ve da kerščansko, v keterej ni druzih učencev. Ako se bo otrok spridel tudi sam, bo sam tega kriv; ako se pa spridi v družbi, ketere bi ga bili lehko obarovali, boste tudi vi tega krivi. 
Vsakako je res, da na stanovanju ni vse ležeče, ker je mnogo druzih vzrokov spridenja, ali verujte, da najpervi in največi vzrok je hudobna družba na stanovanju. 
Naposled še nekaj o dobrem zgledu, keterega so dolžni dajati stariši svojim otrokom. Vsak človek ve dobro, da besede, naj bodo še tako svete, nič ne pomagajo brez zgleda. Kako hočejo n. pr. stariši, da bodo njih otroci pobožni, ako so sami mlačni ali celo brezbožni? Kako je mogoče, da se otroci varujejo kletvine, ako ne slišijo od starišev druzega ko kletvino? Mar bodo otroci mirni, ponižni, ako so stariši v vednem prepiru, ako so togotljivi, prevzetni? Kako hočete, da naj se otroci ljubijo mej sabo, ako vsaki dan vidijo, kako se oče in mati »kavsata« kaker pes in mačka? Ako ste vi stariši slabi, morete govoriti in še toliko in toliko podučevati otroke, ali vse bo brez vspeha. Kaj bi se pa moralo reči o tistih stariših, keteri svoje otroke celo nalašč v greh zapeljujejo! Oh gorje, stokrat gorje jim! Taki naj se spomnijo, kaj govori Jezus, božji Sin, o pohujšanju! Ker sem gotov, da teh mojih besed ne bodo brali taki stariši, zato nočem o tem nadalje pisati. Da bi se taki stariši mej tretjeredniki našli, to je neverjetno. Opomniti pa moram, da, ako vi ne pohujšate svojih otrok, grešite vender, ako pustite druzim, da doprinesejo to peklensko delo nad vašimi otroci. Pri teh besedah se res mora človek britko zjokati, ako pomisli na nemarnost toliko starišev! Koliko je brezvestnih starišev, keteri pustijo svoje nedolžne otročiče cel dan pohajati! Ni jim mari pozvediti s kom in kam zahajajo. Kaj se pa zgodi? ... Da zgubé neprecenjeno nedolžnost, še pred ko jo poznajo! ... Oh stariši, kaj bo Bog z vami storil, ko pridete pred sodnji stol! ... Ako se nočete tako strašno pregrešiti zoper svoje otroke, imejte jih zmirom pred očmi. Ali rekli boste, da to ni mogoče. Jaz pa ponavljam, imejte jih zmirom pred očmi, ker tudi, ako se gredo igrat z dobrimi nepokvarjenimi otroki, jih imate pred očmi. Toliko več pa morate paziti na odrasle otroke. Ne zaupajte preveč njih tovarišem ali tovarišicam! Večkrat so tisti, keterim vi zaupate, največi pohujšljivci vaših otrok. Gotovo znamenje, da so taki, je, ako se na skrivaj pogovarjajo, in se koliker mogoče ljudi ogibajo v svojih pogovorih. Ako kaj tacega zapazite, ločite jih precej in ostro! ker drugači se boste strašno pregrešili nad svojimi otroki! 
Naposled si dobro zapišite v glavo nasledne nauke razumnih zgojiteljev: 
I. Stariši, gojite v strahu božjem svoje otroke do šestega leta. Ako ste svoje dolžnosti do takrat zanemarjali, je vse zgubljeno! Otrok je do tistih let kaker kos voska, s keterega more umetnik narediti angeljčka, pa tudi spako! 
II. Razločite dobro pri otrocih, keder so prišli k razumnosti, mej pogreški, ketere storijo hote, in tistimi, ketere storijo nehote. Ako storijo kaj iz hudobije, kaznujte jih; po kazni pa se jih varujte obžalovati, ker tako ne bi nič pomagala vaša kazen. Ako pa otroci kaj nehote razbijejo, zlomijo i. t. d., ne kričajte na nje, ker, kjer ni hudobnosti, tam ni potreba kazni. 
III. Ako vam otroci kaj malega vzamejo, ali v mali stvari lažejo, ne kričajte na nje rekoč, da so to veliki grehi, zavolj keterih jih bo Bog vergel v pekel. Učite jih raje, da gdor se navadi na male grehe, da počasi pade v velike, smertne. 
IV. Komaj otroci začnejo govoriti, učite jih tudi moliti. Vlivajte v njih mehka, nedolžna serca pobožnost k Bogu, Materi božji, angelju varihu. 
V. Ne pustite otrok brez dela, temuč dajte vsacemu primerno delo v roke, ker tako se bode zgodaj prinavadil tega, kar je naloženo vsacemu Adamovemu otroku. 
VI. Navadite otroke vže zgodaj na zmernost v jedi in pijači. Oh, da bi vedeli stariši, kako škodijo duši in telesu otrokovemu, ako ga zmirom polnijo z jedjo in pijačo! Pri tem naj opomnim, da je vino in žganje pravi strup posebno za male otroke. 
Stariši, dobro pomislite na svoje težke dolžnosti. Težke so resnično, ali z božjo pomočjo bodo lehke. Molite večkrat, da, vsaki dan, da vam Bog pomagaj gojiti vaše otroke tako, da boste imeli veselje nad njimi vi in Bog, predobri Oče vaš in vaših otrok. 

Kaj bo iz naših otrok? 
Strašna je odgovornost starišev pred Bogom zaradi otrok; jako važno je to, kar Bog od njih tirja. Kaj pa Bog zahteva od starišev? Keteri je cilj ali konec vzgoje? Res, slišijo se mnogokrat zdihljeji starišev, keteri iz globočine serca govorijo: »Oh kaj bo iz naših otrok!« Ali, žalibog, večinoma pomenijo te besede skerb za pozemeljsko bodočnost, prihodnost, otrok. To je dobro, ali ta skerb ni zadostna. 
»Kaj bo iz naših otrok?« Vaši otroci naj bodo verni kristijani, ki se Boga boje in zvesto spolnjujejo njegove zapovedi. Oni ne smejo postati ljudje nevernosti in brezbožnosti; ne taki, keteri žive, kaker da ne bi bilo Boga, nebes in pekla; kateri so zakopani v vsakih pregrehah. Da otroci taki ne postanejo, to naj bo perva skerb starišev, in zato naj stariši zgodaj vlivajo sv. vero v nežna mlada serca svojih otrok, in naj skerbe da se jim tudi ohrani. Pri teh besedah se mi zdi potrebno v spomin poklicati starišem zlate opomine slavnega našega Slomšeka. »Preljube matere, ketere imate na persih otročičke, učite jih ljubiti Jezusa, kolikrkrat jih dojite, in skerbno jim pravite, kaker hitro se zavejo, kako je tudi Jezus bil majhin otrok in je terpel in vmerl iz ljubezni do nas. Vi očetje, keder režete pervi košček kruha svojemu otroku, k nebesam mu pokažite, kjer prebiva dobrotljivi Oče in otroku kruhka daje .... in tako se bo sercé otrok, mehko ko vosek, vnelo ljubezni božje, ketera jim ne bo vgasnila vse žive dni. Nadalje, svarite svoje otroke, in ako beseda ne pomaga, naj pomaga šiba. Vsaka kerščanska hiša, kjer so otroci, naj ima dvojno orodje: sv. razpelo ali križ na steni, šibo v kotu. Srečni otroci, ketere očetje in matere tepejo: ne bo jim tuja palica pela. Naposled molite vsaki dan za svoje otroke; materine solze in očetovi zdihljeji za otroka, imajo pred Bogom veliko vrednost.« Res zlate besede ljubeznjivega Pastirja. 
Ako stariši storé svojo dolžnost, bodo tudi otroci dobri. Takrat bodo mogle govoriti matere o svojih otrocih, kaker je govorila Sara o svojem sinu Tobiji. Otroci bodo namreč luč oči svojih starišev, palica njih starosti, tolažba življenja, in upanje njih prihodnosti. Žalibog, dostikrat so otroci starišem vzrok britkih solz, skerbi in celò predčasne smerti! Vbogi taki stariši, ali tudi veliko gorje tacim otrokom! 
»Kaj bo iz naših otrok?« Dobri kmetje, delavci, rokodelci! Prav ali pred vsem morajo biti dobri kristijani. Ako ni tega temelja, ne bo iz vsega nič. Ako pa vi stariši to dosežete, namreč pravo kerščansko življenje vaših otrok, srečni vi, ker ste dosegli konec zgoje, ketera je v pravem pomenu besede: skerb, da otroci postanejo nebeški prebivavci. Da, Bog vam je dal otroke, da mu jih enkrat povernete. 
Zapomnite si dobro, da bo enkrat Bog od vas tirjal otroke, in gorje, ako boste vzrok, da se vaši otroci takrat znajdejo v oblasti peklenske hudobe. Srečni pa vi, ako boste v stanu reči Bogu: »Glej, o predobrotljivi Sodnik, kar si nam izročil, to ti povernemo«. 

Vaja v veri. 
V naših za sv. vero tako slabih časih, je jako koristno, da se človek vterdi v veri po zgledu svetnikov ali svetnic božjih. Eden najlepših in najspodbudljiviših takih zgledov imamo v življenju sv. Ivane Frančiške, grofinje Šantaljske. Žlahtna grofinja je vkazala, ko je še mej svetom živela, da naj se navadijo njeni hlapci, keteri so imeli bolji glas, peti »Verujem« ali »Kredo«, kaker se poje pri sv. maši; in oh gdo bi mogel popisati njeno veselje, keder jih je slišala peti pri sv. daritvi! Po grofovi smerti je postala nuna reda Obiskovanja Marijinega, in je naravno napredovala tudi v čednosti vere. Večkrat je o prostih urah pela »Kredo«, ali sama, ali pa tudi v družbi. Jako je častila sv. marternike pervih časov, keteri so prelili svojo kri za sv. vero. Njih godove je praznovala vedno z velikim veseljem in serčno pobožnostjo. Ob takih prilikah so govorile nune: »To je svetnik naše Matere«. Prav z neko sveto strastjo je brala njih življenje, in večkrat tudi ponavljala. 
Prekrasno pesem sv. Tomaža Akvinskega »Molim te ponižno«, je znala iz glave, in jo večkrat molila. Učila jo je tudi nune, ter jim rekla, da vsakikrat, keder jo moli, ponavlja besede: »Verujem, kar je rekel božji Sin.« 
Dokler je še mej svetom živela, je večkrat vsa zamaknjena vskliknila: »Vidim sok grozdja, in verujem da je kri Jagnjeta božjega. Kruh pokušam, in verujem da je pravo meso mojega Zveličarja!« Ko se je pa postavila pod vodstvo sv. Frančiška Saleškega in postala nuna, jo je on učil, da naj se vadi v veri s krajšimi zdihljeji, kar je tudi potem delala. 
Vsaki dan je pri sv. maši po evangeliju molila »Konfiteor« in »Kredo«. Neki dan je to pravila nunam, in pri tem vskliknila: »O moj Bog, kaj se me pred Tabo tako ponižujemo, keder nismo vredne pričati svojo vero pred trinogi!« Storila je tudi enkrat za zmirom namen, da keder bo pogledala sv. razpelo, naj bo tisti pogled djanje vere, podoben stotnikovemu, keteri je terkal na persi in rekel: »V resnici je ta človek Sin božji.« 
Na skrivnem je pravila neki pobožni osebi, da ji je Bog še mej svetom jako razsvetlil um, in da ji je rekel, da je popolnost našega uma taka, kakeršno je ponižanje in podložnost naša proti skrivnostim sv. vere. Tudi ji niso dopadale pridige, v keterih se je dokazavala resnica sv. vere z natornimi dekazi, rekoč, da verna duša mora biti zadovoljna se samo tem dokazom, da je namreč Bog razodel svoji Cerkvi, vse kar je potrebno verovati. Tudi ni rada poslušala branja čudežev, keteri so se godili v dokaz verskih resnic. V tem je bila enaka sv. Ludoviku patronu tretjega reda, keterega so enkrat klicali, da naj gre gledat čudež, keteri se godi mej sv. mašo. Ali on ni hotel iti rekoč, da njemu ni potreba čudežev, da veruje, naj gre tisti, keteri ne veruje. 
Sv. Frančiški je tako dopadalo premišljevanje o neizmerni milosti božji, po keteri smo sinovi prave Cerkve, da je perva dva dni duhovnih vaj zmirom o nji premišljevala. Sv. Pismo je rada brala ali najbolj so ji dopadale bukve »Djanj aposteljnov«, v keterih se opisuje vstanovljenje sv. Cerkve. Keder je slišala, da je njen sin vmerl v vojski za sv. vero katoliško, je vzdignila svoje mokre oči h Bogu, in rekla: »Dovoli mi o Gospod, dovoli mi, da spregovorim, da me neha moja žalost. In kaj ti bom rekla, o moj Bog? Zahvalim te za veliko čast, da je moj sin vmerl za sv. katoliško Vero«! Na to vzame v roke sv. križ: »Z veliko vdanostjo, sprejmem ta vdarec, o moj ljubi Zveličar, in te prosim, da vzemi mojega sinu, v naročje tvoje miloserčnosti.« »Ti moj ljubi sin, pa, oh kako si srečen, da si zapečatil svojo vero sè svojo kervjo; tudi jaz sem zato srečna, in hvalim Boga da sem tvoja mati.« 
Oživimo tudi mi večkrat vero v sebi, in prosimo Boga, naj nam ohrani ta neprecenjeni dar! Zahvalimo se mu vsaki dan, za to veliko dobroto, da smo se namreč rodili v sv. katoliški veri, edini pravi, ter da naj nam da tudi milost, da ostanemo v nji stanovitni do smerti. Prosimo pa to milost ne samo za se, temuč tudi za naše brate in sestre, v keterih vera peša. Spomnimo se večkrat, ako ne bomo goreči v veri, da nam jo bo Bog vzel, kar se je žalibog vže v toliko deželah zgodilo, kaker nas uči cerkvena zgodovina. Bog nas obvaruj mlačnosti v sv. veri! 

Kerščanskim materam v prevdarek. 
I. Srečno življenje na tem svetu je večinoma sad prave kerščanske vzgoje otrok; ali otroci niso na svetu le za časno srečo. Spomni se, o mati, da so tvoji otroci vstvarjeni tudi, in pervič za večno srečo — za sveti raj. Tvoja perva in poglavitna dolžnost je torej tvojim otrokom zgodaj vlivati v nežna serčca strah božji. Kako pa in kedaj? Keder te začne otrok poznavati. In glej, ako si prava dobra mati, se tedaj v resnici vidijo najlepši prizori v tvoji hiši. Otrok začne izgovarjati kako besedico, in ti mu prigovarjaj presladka imena Jezus in Marija; otrok gleda sem in tja, ti mu pa milo kaži podobo Matere božje, ali sv. razpelo, in keder bo tvoj otrok vže začel hoditi, precej ko ga oblečeš, prekrižaj ga ž njegovo ročico, skleni mu potem obe, uči ga poklekniti in moli ž njim »češčenamarijo«, sčasoma tudi »očenaš«. Se ve da, kaka mati bo rekla: »To se vse lahko piše in priporoča, ali kje imam jaz toliko časa?« Jaz ti odgovorim, ako hočeš, najdeš toliko časa in ga moraš najti. Zapomni si dobro, učiti otroke strah božji, to je tvoja perva in poglavitna dolžnost. (Kakšne so toraj tiste goriške matere, ki puščajo otroke po nekaj tjednov stare doma slamnatemu vdovcu ter nore za vmazanim denarjem in egiptovskimi lonci v tisto blaženo Aleksandrijo ! P. St.) 
Nadalje, prava mati ne sme puščati otrok ko so nekoliko odrasli, da bi preveč ležali, ker jih to slabi na duši in na telesu. Taki otroci postanejo leni, nepripravni za delo in bolehni. Zatoraj, vstani zgodaj, mati, ter pojdi, keder vtegneš, z otrokom k sv. maši, tudi skozi tjeden. Na ta način se ti bo vže zgodaj prinavadil cerkvi, in tako bo vse življenje rad hodil k sv. maši. 
Govori mu večkrat o sakramentu sv. pokore in sv. rešnjega telesa. O pervem mu povej, kako se pri spovedi človek očisti greha in tako postane zopet otrok božji. O sv. obhajilu mu dopoveduj, tako je srečen tisti, keteri ga vredno prejme, in kak strašan greh dela tisti, keteri se prederzne pristopiti k sveti mizi vmazan in grešen na duši. Oh kako te bo otrok poslušal, in kar je še več, ako mu boš to večkrat ponavljala, kako se mu bo to vtisnilo v spomin! O kako rad se bo spominjal v poznih letih nedolžnega veselja, ketero je občutil, ko gaje sladka mati take lepe reči učila! Tudi ako bi se otrok kesneje kaj pokvaril, prišel bo vender čas, da se bo spomnil tvojih naukov, in najberž ga bo to najbolj genilo, da se verne na dobro pot ! — 
II. Druga tvoja dolžnost je učiti otroka poglavitne resnice sv. vere, tako, da bo prinesel sebo v šolo poznanje verskih resnic, in ne da bi se jih še le tam moral učiti. 
III. Tretja dolžnost kerščanske matere je pazljivost. Gotovo je najlepše lepotičje mladini nedolžnost, ki se bere na obrazu srečnega otroka in mladeniča. Stariši, matere, pazite torej da ne bodo enkrat vaši otroci morali reči, da ste malo ali nič skerbeli za njih nedolžnost. Glejte, da se ne bodo skrivali s tovariši ali sami. To bi bilo znamenje, ali da je vže zgubljena nedolžnost, ali pa da bo kmalu. Imejte otroke zmirom pred očmi. Pazite tudi na posle, keteri so v dotiki ž njimi. Koliko otrok zgubi nedolžnost po hudobnem hlapcu, hudobni dekli. Stariši, in posebno ti kerščanska mati, ne misli, da je zadosti popraševati, in preiskovati življenje in lastnosti tvojih poslov, kedar jih jemlješ v službo; prepričaj se sama o njih dobroti in če opaziš nad njimi kar bi moglo nevarno biti za tvoje otroke, ne glej na posvetni dobiček, stori, kar moraš storiti! 
IV. Velika dolžnost starišev je svarjenje, in kjer to ne pomaga, kaznovanje. Ako pustite v miru male strasti svojih otrok, gorje vam in njim! Taki otroci rastejo v hudobiji kaker v letih. Ta ali oni mladenič, hudoben da je kaj, ali ni bil vže ko otrok nagnjen k jezi, pretepanju, preklinjanju? zopet drugi, k pohajanju, k igri, k vasovanju. Stariši so jih pustili v miru, zdaj pa zastonj jočejo. Hčeram niso nigdar nič odrekli, mogoče da so celo odobravali, da se zmirom bolj zaljubijo v ničemernost, in glej v šestnajstem letu ali tam okoli, nimajo veselja za nič ko za lišpanje in plese in morebiti še kaj hujšega. Oh matere, odprite oči, dokler je čas! Zatirajte strasti svojih otrok vže v začetku! Ne recite, da se bodo vže počasi poboljšali, da se vam smilijo i. t. d. To je nevsmiljeno vsmiljenje, kaker boste same spoznale, ko bo prekasno! Svarite torej, in kjer to ne pomaga, kaznujte otroke. Negdaj se je reklo, da šiba novo mašo poje, kar je pomenilo, da so bili tisti otroci, keterim je šiba pela, potem pridni in dobri. Pa saj Bog sam to pravi v sv. Pismu: »Komer se šibe škoda zdi, ta sovraži svojega sinu«. (Preg. 13, 24). 
Sicer se pa pri svarjenju in kaznovanju varujte kletve. O kako žalostno je videti in slišati stariše, ki otroke preklinjajo, namestu molče vzeti šibo v roke! Zapomnite si, stariši, otroci ne marajo nič za vašo kletev, ker jih ne boli; šiba jih pa prestraši in tudi poboljša. 
V. Sicer bi pa najlepši poduk, najrazumniše svarjenje nič ne pomagalo, ako otroci nimajo dobrega zgleda v hiši. Vže od negdaj je splošno prepričanje da otroci žive po zgledu, in to naj bolj po zgledu svojih starišev. Ali kako žalostno se godi v tem oziru v mnogih kerščanskih družinah. Zapovedi božje se ne spolnjujejo, prazniki ne posvečujejo, posti v nemar puščajo, potem prepiri, preklinjevanje, obrekovanje, semtertja zlasti po gosposkih hišah, nespodobne podobe itd. Ako se tako godi v tvoji hiši, o kerščanska mati, je li čudno, da so tvoji otroci sprideni? Slab zgled v besedi in djanju, verh tega še pohujšljivi predmeti v hiši, to mora spriditi najboljšega otroka! O matere, in sploh stariši, vam pred vsemi velja, kar pravi Kristus: »Kedor pohujša enega teh malih, ki verujejo v mé, boljše bi mu bilo, ke bi se mu bil obesil okolu vrata malinski kamen ter bi se bil potopil v globočini morja!« 

Žalostna duša pred sv. tabernakeljnom. 
Kaj se ti ni zgodilo večkrat, o žalostna duša, v goreči molitvi pred tabernakeljnom zatopljeni, da si slišala tihe, presladke besede: »Glej! Jezus je tukaj!« »Jezus je tukaj!« Oh kako pri teh besedah duša vse drugači vidi in ceni! 
Jezus je tukaj! ... Tabernakelj gine mojim očem ... presveta hostija izgublja podobo kruha, ostaja samo resničnost, Jezus! Da, Jezusa vidim, in sicer tacega, kakeršnega opisujejo sv. evangelisti, namreč: dobrega, vsmiljenega, prizanesljivega ... on mi govori, kaker je enkrat govoril svojim učencem: 
»Duša, ti si jako nemirna in poterta!« 
O Gospod, tako naj ne bom, keder vidim toliko nereda na svetu ... toliko nevarnosti, pretečih duši in telesu mojemu in mojih ... kaj naj pa še verhu tega rečem o preganjanju ... zaničevanju ... boleznih ... ki me neprenehoma obiskujejo! 
»Kaj si torej pozabila, o duša, da sem jaz tvoj oče, keteri te hočem imeti v raju za celo večnost, in da je vse, kar se ti godi, sredstvo, po katerem edino se more spolniti moja volja — namreč tvoje zveličanje? 
»Oh ke bi ti videla samo sebe, kaker te jaz vidim; oh kako si spačena! Poželjivosti, keterim si bila vsa vdana, so te pokrile z gnjusnimi madeži, kaker se godi pri bolniku, ko okreva po neketerih boleznih! Gojila si strasti, ketere so ti dale barvo bolnika, ki ima sprideno kri! Nagnjena si še, in močno k starim grehom, in pri vsem tem misliš, da si pobožna! Ne spoznavaš, da si bolna, in jako bolna! — Oh ke bi se videla, kaker te vidim jaz, roke bi k meni molila in vpila: Gospod, ozdravi! 
»In glej, le da te ozdravim, ti pošiljam britkosti! ker edino te, naj bodo kakeršne si koli, te so v rokah božje previdnosti zdravilo dušnim ranam.« 
— Da, Gospod, umem: potrebna sem sprave, ki vniči zlo, zapre rane, izrije globoke korenike greha iz moje duše .... ali vender so britkosti prevelike ... 
»Tako se ti zdi, o duša, ker so britkosti tvoje izredne, in ker se nisi domislila, da pribežiš k meni. Ako bi bila znala precej v začetku klanjati se moji Previdnosti, ako bi se bila precej zatekla k mojemu zakramentu in ponavljala besede, ketere so dajale meni moč na O1ijskem vertu, namreč: Naj se zgodi tvoja volja! oh kako bi bila radovoljno prenašala svoje križe! 
»Zapomni si dobro, da sem jaz tvoj oče ljubeznjivi, kateri te le toliko časa pusti pod bremenom težav, koliker je potrebno da se zacelijo tvoje rane. Kaj ti ni dosti vedeti, da kaznujem tiste, ketere ljubim? Kaj ne veš, da ke bi živela brez britkosti — namreč brez zasramovanja, brez preganjanja, brez vboštva, brez bolezni i. t. d., da bi šla v pekel za celo večnost? Kaj ni bolje za te, služiti za raj v britkostih, kaker pa za pekel v minljivih dobrotah? Oh nespametna duša, razvedri se, in keder si poterta, pridi pred tabernakelj in tukaj boš vsakikrat dobila tolažbo, ketere ti svet ne more dati!« 

Ljubi samoto! 
Kedor si resno prizadeva Bogu zvesto služiti in se vsake grešne priložnosti skerbno varovati, mora imeti hrepenenje po samoti; saj je po besedah svetega Duha na svetu le poželenje oči, poželenje mesa in napuh. 1. Jan 2. 16. — Ali vsacemu ni mogoče popolnoma se svetu odtegniti, in v samoto se odpraviti; mogoče je pa vsacemu pri svojih domačih in navadnih opravilih Bogu služiti v samoti, namreč po mogočnosti molče delati in mej delom večkrat k Bogu svoje serce vzdigovati. Kedor noče take samote, kaže da ljubi bolj svet ko Boga, ter da njega zadevajo besede sv. evangelija: »Kedor svet ljubi, v njemu ni ljubezni božje.« 1. Ivan 2, 15. 
Zakaj se pa moramo toliko bati nepotrebnega občevanja se svetom? Ker nepotrebno občevanje se svetom škodi naši duši. Glej, o kristijan, po besedah Tomaža Kempčana, ti, vračajoč se iz šumečega sveta na svoj dom, nič druzega sebo ne prineseš kaker: »težko vest in raztreseno serce«. (I. 20). 
Mej svetom se človek vtika v reči, ketere mu ne spadajo; sodi čez eno ali drugo reč tako, da se pred Bogom nikaker ne bi mogel opravičiti; sliši in vidi toliko stvari, ketere dolgo časa potem njegovemu sercu ne dajo miru, ga v molitvi in pri izpolnjevanju drugih dolžnosti motijo in begajo. Zato pravi pobožni Kempčan, da »je ložje ostati doma, kaker zunaj biti oprezen, in le tisti gre varno vun, keteri bi raje doma ostal«. 
Od druge strani pa pomisli, koliko srečo napravlja kerščanski duši tiho samotno življenje. V samoti hišnih domačih opravkov je Bog z nami, ker smo mi ž njim, spolnjevaje njegovo sveto voljo. »Kedor se loči tudi od znancev in prijateljev«, pravi Tomaž Kempčan, »njemu se bliža Bog sè svojimi svetimi angelji.« V samoti živi človek v miru z Bogom, z bližnjim in sebo. V tihi, sveti samoti človek obžaluje prejšnje grehe in slabosti, s keterimi je božjo neizmerno Dobroto tolikokrat ražalil; ob enem pa milo prosi Boga milost stanovitnosti v dobrem. V sveti samoti govori človek z Bogom, in Bog s človekom, kar je tisočkrat sladkeje ko ketero si bodi občevanje sè svetom! Saj pravi od sv. Duha nadahnjeni psaljmist: »Bo1jši je en dan v preddvorih Gospoda, kaker tisoč v svetnem veselju«. Ps. 83, 11. 
Pomislimo večkrat na besede, ketere je rekel Jezus sv. Tereziji: »Oh, koliko dušam bi jaz k sercu govoril, ali posvetni šum, v keterem so, jim ne pusti slišati mojega glasu«. Da se nam kaj tacega ne zgodi, posnemajmo zglede svetnikov, posebno naših redov, in nad vse zgled našega sv. očeta Frančiška, keteri je tako ljubil samotne kraje, kjer je noč in dan molil in premišljeval, ali kjer je tudi največe milosti od Boga prejemal. 

Marija, tolažnica žalostnih. 
Sv. Cerkev nas uči klicati Mater božjo »tolažnico žalostnih.« Zakaj pa? Vže zato, ker je rodila Boga tolažbe; še bolj pa, ker je ona od Boga dana za posebno mater vsem žalostnim. Sv. Janez, Jezusov posebni ljubljenec, je stal pod križem globoko potert in žalosten; božji Zveličar mu v tolažbo pokaže Mater; »Glej, tvoja mati.« Jan. 19, 27. — Kam se žalostni otrok raje oberne kaker k materinemu sercu? Torej ako smo žalostni, tecimo k Mariji, naši ljubi materi. 
Zakaj ima pa Mati božja tako vsmiljeno serce do žalostnih? Ona je pokušala sama vsakoverstne britkosti, da, njeno serce je bilo napolnjeno se žalostjo! Vsacemu more ona reči: »Glejte in pomislite, jeli žalost enaka moji žalosti!?« Thr. 1. 12. — Sam pogled na žalostno Mater božjo, nas potolaži in nam daje spoznati, da je vse naše terpljenje nič proti njenemu. V svojem nežnem sočutju si pa ona tudi prizadeva polajšati naše britkosti; saj ni mogla odnehati prositi svojega božjega Sinu, da reši iz zadrege družino ženinovo v Kani Galilejski. — Oh, zato recimo večkrat: »K tebi vpijemo vbogi otroci Evini, oberni svoje milosti polne oči na nas in na našo potrebo. 
Kako moč ima pa Marija pomagati žalostnim! Ona je nebeška kraljica, zatorej lehko stori tako rekoč vse, kar hoče. Ako bi hotela, bi precej spremenila vse naše britkosti in žalosti v veselje. Ali ona je »Devica modra«, in zato pozna, da je dostikrat nadloga njenega najboljega otroka njemu potrebna za zveličanje, in zato mu je ne odvzame; vender ga pa poterjuje in tolaži. Oh recimo s pravim sercem: »O Gospa, ne, kar hočem jaz, ampak kar hočeš ti, naj mi Bog da«. Terde so te besede, ali v nebesih bomo spoznali, da nam je bilo v zveličanje naših duš neobhodno potrebno živeti v velikih brhkostih. 

Nauk o svetem obhajilu. 
1. Ker je sv. rešno Telo največi in najimenitniši mej vsemi zakramenti, zato moramo tudi za sv. obhajilo imeti naj večo skerb. Eno dobro obhajilo je dovolj da dušo posveti; da vredno prejmeš sv. obhajilo, pa skoraj nič druzega ni treba kaker dobra volja. 
2. Tisti, keteri zahtevajo popolno svetost, da sme človek pristopiti k božji mizi, mislijo, da jo tako spoštujejo, ali to ni res, temuč oni jo s tem le onečaščujejo, ker bi v tem primeru bilo sv. obhajilo brezkoristno toliko tistim, keteri je sprejmejo, koliker onim, keteri je ne prejemajo. In res, kaj bo meni popolnoma svetemu človeku koristilo sv. obhajilo? In kedaj bi smel pristopiti k sv. obhajilu, ako moram biti prej popolnoma svet? 
3. Nespametno je zahtevati ko pripravljenje k sv. zakramentu to, kar je njegov sad in posledek. Čistost brez madeža, popolnost brez pogreška, svetost brez pomanjkljivosti, doveršena milost in ljubezen, vse to ima biti nasledek svetega obhajila, ketero je postavljeno, da počasi v naši duši te sadove rodi. Toraj ni pravično zahtevati za vredno prejetev sv. obhajila doveršeno svetost. 
4. Strašna prederznost je v tistem, keteri veruje, da se je vredno pripravil k sv. obhajilu, naj bo njegovo pripravljenje še tako izverstno. Ke bi hotli meriti svojo vrednost z imenitnostjo tega presv. zakramenta, ne bi šli nigdar k sv. Obhajilu; ako bi jo pa merili sè svojo potrebo, bi šli pa vsaki dan. Jezus ni pričujoč v tem zakramentu nam v strah, temuč nam v ljubezen. Kruh se ne je samo enkrat v letu, temuč vsaki dan. Zakaj bi se nam bil zapustil Jezus pod podobo kruha, ke ne bi bil hotel, da ga vživamo? Ke bi bil on hotel biti v strah ljudem, bi si li ne bil izbral kako drugo imenitno in veličastno podobo? Ker mi ne moremo živeti brez tega sv. zakramenta, zato ga je tudi Jezus tako postavil, da se ga more vsak lehko vdeležiti. Približajmo se toraj luči in ona nas bo razsvetlila; približajmo se ognju, in on nas bo ogrel; približajmo se Jezusu, našemu življenju, našemu posvečevalcu, našemu svetovalcu; ali približajmo se brez strahu, in on nam bo vlil v serce pogum, nas bo podučil, očistil in posvetil. 
5. Eden najpoglavitniših zaderžkov, da se s tem sv. zakramentom ne okoristimo, je neslastnost, s ketero jemo ta kruh nebeški. Le tistim je sv. obhajilo koristno, keteri imajo do njega hrepenenje. Kako naj se pa bliža k božji mizi z ljubeznjivim hrepenenjem, kedor ima pred njo velik strah, in kako ne bo v tem strahu tisti, keteri misli, da ako nima doveršene svetosti, onečasti sv. zakrament, ako se mu približa? 
6. Pripravljaj se dobro, o duša kerščanska, ali prepričaj se, da najbolja priprava je: spoznanje samo sebe, svojega vboštva, svoje potrebe, in terdno upanje, da bo Bog v svoji neizmerni dobroti nadomestil to, kar manjka naši nevrednosti. Ne posnemaj zlasti Marte, ketera si je toliko prizadevala pogostiti Gospoda, temuč posnemaj bolj Marijo, ketera je molče in pazljivo poslušala hrano svoje duše, in preroditelja svojega serca. 
7. Ne bežite od božje mize, o strašljivci in vi naveličani. Duša, ketera ni lačna te nebeške jedi, je jako bolna. Kakšenkrat je sreča odvisna od enega sv. obhajila; veš li ti, da ni morda odvisna od tega sv. obhajila, ketero misliš opustiti? 
8. V tem božjem zakramentu ni Jezus samo jed naših duš, temuč tudi zdravilo. Ko jed nas hrani, ko zdravilo nas zdravi. Torej, ako ste bolni, se mu morate približati in ne od njega bežati. Kaj se morda časti kruh, ako se ga ne je? Se li ljubi ženina, ako se mu vmika in se ne upa pred njega stopiti? Kako čast skazujete Jezusu, ako mislite, da lehko živite, in dospete do popolnosti brez pomoči njegove milosti? Kako se boste mogli brez pomoči zoperstavljati, skušnjavam; kje pa najdete to moč, ako ne v tem presv. zakramentu? 
9. Prosite Sinu božjega za odpuščenje tolikega zaničevanja njemu storjenega pod izgovorom, da mu delate s tem čast. Objokujte zgubo toliko milosti, ketere ne pridejo v našo dušo drugod, ko po vodovodu svetih zakramentov in posebno tega, keteri je vir vseh drugih. Sklenite za naprej rajši pustiti, da vam telo od lakote vmerje, kaker pa kratiti nebeško hrano vašim dušam. 
10. Vi pravite, da greste pogostoma k sv. obhajilu; greste pa vredno? Ne pristopate morda k božji mizi v stanju smertnega greha? Ako nepoznate tega greha, vam ga zbriše sv. obhajilo; ako ga poznate, vam bo obhajilo v obsojenje; ker gdor se po nevrednem obhaja, jé svojo obsodbo; in po nevrednem prejme sv. obhajilo tisti, keteri vé, da ni v stanu milosti božje. Ako ste pripravljeni raje vmreti ko v stanu smertnega greha pristopiti k sv. obhajilu, imate vzrok verovati, da se ne obhajate po nevrednem. 
11. Mogoče je prejeti poglavitni nasledek zakramenta namreč pomnoženje posvečujoče milosti božje in ne druzih nasledkov. Kedor hoče prejeti pomnoženje milosti, mora biti prost smertnega greha; kedor hoče pa prejeti vse druge nasledke, ne sme biti navezan na obeden odpustljiv greh. Ni li morda to navezanje vzrok, da ste sè vsemi sv. obhajili, venderle tako slabi in šibki na potu popolnosti? 
12. Jako dobro je prinavaditi se dobremu, ali paziti je treba, da se dobro ne dela iz navade, to je brez dobrega namena, brez pomisleka. Se li pripravljate k sv. obhajilu, kaker je treba? Se ne obhajate li zaradi ljudi, ali celò ker ste primorani? Vživate li to nebeško mano slastno, ali z merzenjem, kaker meseni hebrejci, kateri so se naveličali »kruha angeljev«, zato pa bili tudi ostro kaznovani od Boga? Imate li kako grešno navado, od ketere se rešiti vas ni skerb? Ste li pripravljeni vmreti precej po sv. obhajilu? Si li zmirom prizadevate napredovati v popolnosti, akoravno vas to dosti stane? Ako je temu tako, le pristopite k sv. obhajilu, ker ta sv. zakrament ne zahteva, kaker je bilo rečeno, svetosti v duši, temuč jej deli moči, da more dospeti do svetosti. »O moj Bog, pravi David, tisti keteri bežijo od tebe, bodo poginili«. 
13. Vsaki dan darovati sv. mašo in ne napredovati v dobrem, pogostoma prejemati sv. obhajilo in postajati zmirom slabši; to je znamenje zlorabe tega sv. zakramenta. Sicer pa ne mislite, da ste slabši, ker čutite v sebi hudo nagnenje. Sv. Obhajilo ne odstrani od nas vseh hudih nagnenj, temuč nam jih pusti več ali menj, zato da se ne prevzamemo, temuč da zaupamo na milost božjo. Sv. Bernard pa pravi, da ako nas ne reši skušnjav, nas pa reši privoljenja v skušnjave. Bi li hoteli storiti smertni greh? Nikaker. Zakaj toraj pravite, da vam nič ne koristi sv. obhajilo? Brez njega bi li vam bilo mogoče premagati skušnjave? 
14. Ponižne duše mislijo, da postajajo zmirom slabše, namestu zmirom boljše, da gredo le nazaj v popolnosti namestu naprej. Dobro je, da duša misli, da je slaba, da je najnevredniša stvar na tem svetu, in tudi ako je to res, vender naj gre k sv. obhajilu, samo ako ima terden sklep poboljšati se. In res, kako naj se duša poboljša brez milosti božje? Od kod pa naj jej pride ta milost, ako ne od tega presv. zakramenta, v keterem je sam začetek milosti? Ako si pa duša ne prizadeva hoditi po potu popolnosti, in jej ni mari, da bi se poboljšala, naj se ne približa k sv. obhajilu. 
15. Dobro je treba razločiti občutek hudega od privoljenja v hudo. Človek je lehko hudoben, akoravno je močno nagnjen h dobremu: lehko je pa tudi svetnik, akoravno je jako nagnjen k hudemu, samo da v hudo ne privoli. Skušnjave torej ne smejo duše odganjati od božje mize; celo siliti jo morajo, da k nji pristopa, zato da se okrepča in ozdravi. Ako te zebe in se nočeš greti, ako si lačen in nočeš jesti, bolan in nočeš zdravila, je to znamenje, da nisi pri čisti pameti in da nočeš živeti, mariveč da hočeš vmreti. 
16. Sv. obhajilo ne potrebuje občutne pobožnosti, ker ona ni zmirom odvisna od naše volje, takó da jo duša večkrat pogreša celó ob največih slovesnostih mej letom, kaker n. pr. na velikonoč, na božič itd.; in to zavoljo tega ker duša preveč ceni te sladkosti, ali pa zato, ker misli, da je v njeni moči imeti jo ali pa ne. Bodi si vže tako ali tako, prava pobožnost ni v teh občutnih sladkostih, temuč v pripravni, stanovitni volji delati vse, kar Bog hoče od nje, in opustiti, kar On prepoveduje. Stori z milostjo božjo, kar moreš; kar pa manjka tvoji ljubezni, pravi sv. Bernard, nadomesti se svojo ponižnostjo, in pripravljen boš dobro za sv. obhajilo. 
17. Mnogo in lepih pobožnih vaj je za pripravo k sv. obhajilu. Najbolje je pa, po sv. spovedi, vaja v ponižnosti in hrepenenju. Vaja v ponižnosti nam stavi pred oči našo nevrednost, vaja v hrepenenju pa naše vboštvo. Perva nas odganja od božje mize, druga nas pa sili približati se k nji. Perva nas uči zdihovati sè stotnikom: »Gospod, jaz nisem vreden!«, Druga pa govoriti, kaker sv. Peter, ko so hoteli učenci zapustiti svojega božjega Učenika: »Gospod, h komu naj gremo? Ti imaš besede večnega življenja!« 
18. Da se pred Gospodom ponižaš, ni potreba druzega, kaker premišljevati te besede: »Gdo si ti, o Gospod, moj Bog; in gdo sem jaz?« — Da obudiš hrepenenje, moraš pomisliti na čast in korist, ketera ti pride od te božje mize; pomisliti na neizmerno ljubezen, ketero ima Jezus do nas; na hrepenenje, s keterim želi z nami jesti, v naše serce priti in nas deležne storiti svojega življenja, in naposled pomisliti na naše skrajno vboštvo in na veliko potrebo, ketero imamo, njegove milosti. Želja je hči vboštva. Duša, ketera pozna svoje vboštvo, ima nepopisljivo hrepenenje do sv. obhajila, ketero je njena prava hrana, vsa njena moč. 
19. Naj bo tvoja priprava še tako izverstna, ne misli, da si vreden sv. obhajila, ker drugači bi bil res popolnoma nevreden pristopiti k božji mizi. Vsa tvoja vrednost in čast (ako jo imaš) naj bo v veliki ponižnosti. Spoznaj pred nebesi in zemljo, da se pri tem ne opiraš na drugo kaker na neskončno dobroto božjo in na neizmerno hrepenenje, s keterim te želi Jezus deležnega storiti svojega rešnega Telesa, in tudi na pokorščino do tvojega spovednika, keteri te pusti k sv. obhajilu. 
20. Tvoj namen naj bo čist. Pristopi k božji mizi le z namenom častiti Boga, slušati njegovo presveto voljo, zadostiti njegovim željam, združiti se z Jezusom, mu dati živeti v tvojem sercu, vdeležiti se zasluženja njegovega terpljenja, obogatiti se z njegovimi milostmi, hrano dati svoji duši in jo okrepčati, zadobiti kako čednost, vničiti kako pregrešno navado, pomagati kakemu prijatelju živemu ali mertvemu, ali sploh s kakim koli drugim dobrim namenom. 
21. Ne begaj se v svojih pobožnostih, temuč prepričaj se, da je prava pobožnost v ponižnosti in miru. Si li vreden svetega obhajila, to je, prejeti tvojega Boga? Oh ne, ne, nikaker né. Toraj prosi Gospoda, da si on sam pripravi v tebi prebivališče, in da naj v ta namen pošlje dva učenca, da mu vredita mesto. Bodi podoben pametnim devicam, ketere so čakale ženina v miru in tihoti. 
22. Na mnogo načinov, se moremo pripravljati za sv. obhajilo: zdaj premišljujmo to-le vprašanje: »Kedo sem jaz, o moj Bog, in kedó si ti?« — zdaj pa drugo: »Po kaj prideš v moje serce?« — in zopet: »V kako korist te prejmem?« » Zakaj grem k sv. obhajilu?« itd. 
23. Neketeri pred sv. obhajilom na kratko premišljujejo življenje Jezusa Kristusa, in se posebno tam delj vstavljajo, kjer jih skrivnost bolj gine. N. pr. neka pobožna duša govori sama sebi tako-le: »Jaz grem prejet Sinu božjega, keteri sedi na desnici nebeškega Očeta, keteremu se klanjajo angelji, keteri ima pa tudi človeško natoro, vzame na se vzeto v prečistem telesu Marijinem. — Jaz bom na čuden način ponovila njegovo včlovečenje, ker mu bom dala v sebi novo življenje. O kaka čast za-me! O kaka milost, kaka sreča za me! Kaj ni ta milost tako velika, kaker ona ketero je on skazal svoji presveti Materi?... Kje je pa pobožnost, ketero bi jaz morala imeti, da bi vsaj koliker je mogoče pristojno sprejela v svoje serce živega Boga?.... 
24. Ako ti ni ta misel zadosti obširna, išči si druge, n. pr. da greš prejemat tistega Gospoda, keteri je bil rojen v hlevu, keterega so prišli obiskat trije modri, keterega je Mati božja v tempeljnu darovala, keteri je bil skušen v puščavi, keteri se je spremenil na Taboru. Premišljuj, da greš prejemat tistega Gospoda, keteri je toliko čudežev storil, dal vid slepim, mertve oživil, ozdravil toliko bolnikov, keteri ni stopil v nobeno hišo, da ne bi bil v nji storil kake dobrote. Zbudi v sebi veliko hrepenenje prejeti ga in še veče zaupanje, da te bo ozdravil, posvetil in z nebeškimi darovi obogatil. 
25. Drugikrat pomisli zopet, da greš prejemat tistega Gospoda, keteri je pred svojim britkim terpljenjem in svojo smertjo postavil ta presv. zakrament; keteri je na Oljiski gori kervavi pot potil, na Pilatovem dvoru prelil toliko kervi, na križu pa vso, do kapljice; in glej, ravno tista kri bo kmalu ogrevala tvoje merzlo serce in tekala po tvojih žilah! 
26. Pomisli nadalje, da greš prejemat tistega Gospoda, keteri te nepopisljivo ljubi, keteri je iz ljubezni do tebe vmerl; keteri pride k tebi, da te stori deležnega njegovega terpljenja in njegove smerti; da je on tisti, keterega so v grob položili, in da bo kmalu prišel v tvoje serce, kaker s križa v grob. Pomisli, da je on tisti, keteri je šel v predpekel in na tretji dan slavno od mertvih vstal, in da greš prejemat ravno tisto božje Telo, v keterem se blišče rane, keterih se je dal dotekniti svojim aposteljnom! Oh, tudi tebi bo pokazal desno rano, tudi tebe bo sprejel v svoje božje Serce. 
27. Naposled lehko misliš na vnebohod Jezusov, in na slavo v kateri bo Kristus enkrat prišel sodit žive in mertve, in se ti zahvalil, ker si ga ko popotnika na tem svetu večkrat prejela v svojo hišo. Ta in prejšnje misli so izverstne, da se lepo pripraviš na sv. Obhajilo. 
28. Lepo je tudi premišljevati litanije presv. Imena Jezusovega, in se tam vstavljati, kjer duša najde boljšo pašo. N. pr. grem prejet Sinu živega Boga, Kralja slave, Sonce pravičnosti, Boga miru, Očeta vbogih i. t. d. Kako so ta klicanja pripravna, da zbude v duši občutljeje ponižnosti, ljubezni, zaupanja i. t. d.! 
29. Ali ako je važno pripraviti se prav na sv. obhajilo, ni nič menj važno prav se zahvaliti po sv. obhajilu. Jed ne koristi, ako se ne prebavi. Ogenj ljubezni in pobožnosti bi nas moral spremeniti v Jezusa po sv. obhajilu! Oh, ke bi pomislili, gdo je naš gost, in kaj nam more dati! Oh, kako nas bo kaznoval, ako se ne bomo okoristili z njegovim prihodom v naše vbogo serce. 
30. Kaj ti je storiti, o duša, po sv. obhajilu? Kako bi sprejela ti kralja, ako bi te prišel obiskat in jest s tabo? Oh kako bi se mu zahvaljala! Kako bi ga prosila milosti za se in za prijatelje! 
31. Ako čutiš ginljivo pobožnost, ako te Jezus občutno razveseljuje po sv. obhajilu, zahvali se mu za tako milost. Ako si pa raztresena, mlačna, suha, ne begaj se, temuč ponižno prosi Zveličarja, da naj on zadosti za tvoje pomanjkanje, tvoje vboštvo, ter naj stori v tebi, kar je storiti nameril. Mi ne čutimo prebavljanja telesne jedi, in vender se godi, ako natornih moči ne motimo. Pusti, duša, naj milost v tebi dela; ako je ne boš z radovoljno raztresenostjo motila, bo ona prebavila v tebi to nebeško hrano, in te vso v Jezusa spremenila. Jezus je kralj miru, keteri prebiva v miru. Toraj mu ne moti počitka, in on ti bo podelil zaželeni mir. 
32. Precej po sv. obhajilu je dobro mimo in molče poslušati, kar ti govori Jezus, ali bolje rečeno pustiti ga, da dela v tvojem sercu, ker hoče on. Ne sodi o nasledkih sv. obhajila po občutkih, ketere imaš o njem. Najpopolniša djanja božja v človeku se veči del naj menj čutijo. Keder pride ženin božji v tvoje serce, zapri vrata in počivaj v njegovem naročju. Ljubezen je zgovorna; ni je potreba učiti, kaj naj govori. O duše pobožne, govorite dosti, molite, prosite, jokajte zdihujte: ali ne zanemarjajte poslušati, kar vam govori Gospod! 
33. Popolne duše naj pa mirno vživajo pričujočnost Kristusovo in naj k večemu ponavljajo le visoke besede sv. Očeta Frančiška: Moj Bog in moje vse! 
34. Tiste duše pa, ketere ne govorijo lehko z Bogom, naj se poslužijo premišljevanj, o keterih se je govorilo pri pripravi na sv. obhajilo. Naj rečejo n. pr.: »Glej, zdaj je Jezus v hlevčku mojega serca!« Ali pa: »Glej, Jezus, keteri je vmerl za me na križu, je prišel delit milosti!« i. t. d. 
35. Neketeri kristijani se zdi, da so v peklu, keder imajo v sebi sv. Rešno Telo! Oni čutijo takrat veliko otožnost! Komaj ga prejmejo (najberž po sili! groza!....) in bežijo od njega, mu obernejo herbet, ter se odpravijo govorit z ljudmi! Oh kaka brezozirnost! Kaj ne znaš, o duša posvetna, ne znaš nič govoriti z Jezusom? Dovoli, da naj vsaj on tebi govori! Kaj gane moreš ljubiti? Se ne moreš ponižati? Verzi se v duhu z Magdaleno k nogam Jezusovim in prosi vse Svetnike, naj ti pomagajo zahvaliti se mu. Moli vsaj kaj malega ter postrezi, bolj ko ti je mogoče, nebeškega gosta. 
36. Precej ko je bil Judež obhajan, ga je obsedel hudič in ga primoral oditi, ker, po besedah sv. Cirilja Aleksandrijskega, se je bal, da bi Sin božji se doteknil sè svojo pričujočnostjo njegovega serca, in mu vdehnil žalost in kesanje čez grozno hudodelstvo. Kristus pravi: »Dokler sem na svetu, sem luč sveta«. Dokler je Jezus v duši, sveti v nji ko sonce. Je li mogoče bivati pobožno pod žarki tega sonca in ne občutiti njegove milosti in njegove ljubezni? Oh duša nehvaležna, ti bežiš od Jezusa, precej ko si ga prejela; podobna si Kajinu, keteri je bežal spred obličja božjega. Ali vedi da te obena stvar ne bo srečne storila! 
37. Keder se kedo dobro nasiti, je močan cel dan. Kedor je bil dostojno pri sv. obhajilu, čuti v sebi ne samo tisti dan, temuč tudi naslednje dni, sladkost, milobo in zadovoljnost, ketera prešine njegovo dušo, jo nasiti in napolni z nebeško radostjo, tako da nič ne mara za ničemerne posvetne naslade. Kedor ljubi Jezusa in visoko ceni njegovo ponižanje, v keterem ga je prišel z nebes obiskat, tako hitro ne pozabi velike mu storjene milosti, temuč jo hrani v hvaležnem spominu, in večkrat občuti v ustih okus nebeškega medu in nebeške mane, ketere ne čuti, kedor ne poskuša. Take duše imajo razlito po sebi neko nebeško dišavo, ketera jim prihaja od Jezusa in jih k njemu sladko vleče. Teh milosti pa niso deležni vsi; kaker so v puščavi občutili le dobri hebrejci sladkost mane, tako ne dá občutiti Jezus te nebeške sladkosti drugim, temuč le prav čistim in spokornim dušam. 
38. Zato ne išči teh sladkosti, in ako jih ne čutiš, ne boj se, da si slabo prejela sv. obhajilo, temuč bodi cel dan združena z Jezusom in premišljuj darovanje Jezusovo v tempeljnu. Sv. Simeon je mislil le na srečo, ketero je imel, ker je bil vreden pritisniti na persa Zveličarja sveta, Odrešenika Izraeljskega ljudstva in od toliko očakov zaželenega Mesija. Hvalil je Boga za tako milost in si želel smert: »Zdaj odpuščaš svojega hlapca, o Gospod, po svoji besedi v miru; ker so videle moje oči tvoje zveličanje.« Ti, o duša si prejela ravno tistega Zveličarja, in ne v naročje, temuč v svoje serce. Premišljuj torej ta cel dan. Ne želi si druzega videti, potem ko si tako srečna, da si prejela v se živega Boga. Zdihuj po smerti, in jo v miru pričakuj! 
39. Mi smo prav radi v društvu tistih, ketere ljubimo. Sin božji je rad z nami. Si li ti ž njim? Ga li obiskuješ vsaki dan? On je ostal na tem svetu, da nas tolaži v brhkostih, krepča v slabostih, varuje v skušnjavah. Veruješ li, da je on v tabernakeljnu? Kako ti je pa mogoče verovati to in ob enem ga zapuščati? 
40. Neketeri si pri vsakdanjem obiskovanju presv. zakramenta predstavljajo Jezusa v raznih dobah njegovega življenja. V pondeljek: ženitnino v Kani galilejski. V torek: Jezusa v hiši Simeonovi s cestninarji. V sredo: v puščavi z angelji. V četertek: pri zadnji večerji z aposteljni. V petek: na križu mej dvema razbojnikoma. V soboto: v Emavsu z dvema učencema. V nedeljo: v obednici po vstajenju, i. t. d. 

Nosímo svoj križ. 
»Ako hoče kedo za meno iti — naj vzeme svoj križ na se ter hodi za meno«. Mat. 16 24. — Prepričajmo se, da je cele življenje kristijana, po besedah sv. Avguština, težak križ, to je vsagdanje terpljenje, ketero nam Bog pošilja ko zdravilo in ko podlago upanja. 
Spomnimo se, da smo Boga težko ražalili; zato se pa moramo veseliti, ako nas on na tem svetu tepe. Greh je ko tvor na duši, in ako ni zopernosti, ketere ga razjedajo in posušijo sprideni sok, duša pogine. Oh nesrečna tista duša, ketera je grešila, in ni vže na tem svetu kaznovana! Bog nam ne pošilja križe, da bi nas pokončal, temuč da bi nas zveličal, in ako se mi s tem ne okoristimo, smo sami krivi. Sv. Gregorij Veliki razlaga takole besede Ezekijela proroka: »Hiša Izraelova mi je postala v peči železo in svinec.« Ez. 22. 18: »Bog je hotel Jude z ognjem britkosti očistiti ko zlato, ali našel jih je ko svinec«. Tako se godi grešnikom, keteri so v terpljenju nepoterpežljivi. Največa kazen in nesreča za grešnika je ta, ne terpeti na tem svetu. Bog se nigdar tako ne serdi, kaker keder grešnika pusti v miru. Ako nas toraj Bog obiskuje z boleznimi, preganjanjem, časnini zgubami, ponižajmo se in recimo z desnim razbojnikom: »Mi prejmemo, kar so zaslužila naša dela«. Luk. 23, 41. Zaslužim, o Gospod, ta križ, ker sem te ražalil. Bodimo toraj veseli, ako nas Bog vže tukaj kaznuje; na ta način bomo menj ali nič terpeli v vicah. 
Verh tega je pa naš križ gotova podlaga upanja na nebesa, in zato ga moramo radi nositi. Sv. Jožef Kalasancij je večkrat rekel: »Kedor gleda nebesa, večno plačilo, njemu je vsak križ majhin«. Sv. apostelj Jakob pravi, da, kedor poterpežljivo svoj križ nosi, bo prejel večno krono. 
Ta misel je petnajstletnega marternika sv. Agapita oserčevala v strašnih martrah, ketere je preterpel za sv. vero. Ko mu je kervoločni trinog stavil žerjavico na glavo, je on vskliknil: »Kaj mi je mari, da mi glavo sežgeš, v nebesih bo ona z večno slavo kronana«. 
Britkosti, ketere prenašamo na tem svetu, so znamenje večnega izvoljenja; saj morajo izvoljeni vže na tem svetu biti Jezusu podobni. Nu, kaj ni Jezus na tem svetu nosil križa in nas vabil, da tudi mi svojega nosimo, ako hočemo biti njegovi učenci? 
»Kedor hoče za meno iti, naj zataji samega sebe, naj dene svoj križ na se in naj gre za meno«. 

Slaboten in vender koristen. 
Gdor je slaboten in bolehen, se večkrat toži, da je za nič, da je namestu koristen, drugim le nadležen. To pa ni res. Ako te Bog pusti, da nisi za delo, ti hoče dati priliko nabirati si za večno življenje obilno zaslug, ako poterpežljivo prenašaš svoje križe in nadloge; in ako delaš sitnost svojemu bližnjemu, mu daješ priliko, da si tudi on nabira zasluženje za nebesa. Torej ne žali se, temuč pogumno napredovaj na ternovi poti. 
Dostikrat se tudi taki ljudje tožijo, da so za nič, ko so vender sposobni za nekaj. Dobra volja in zaupanje na Boga, stori večkrat, da je slaboten in bolehen človek še bolj koristen ko močan in zdrav. — Sicer pa je Bog z nami zadovoljen, keder storimo, kar moremo. Tisti hlapec v sv. evangeliju, ki je dobil z dvema talentoma dva druga, je prejel ravno tako plačilo, kaker oni, ki jih je prejel pet in ž njimi pridobil še pet. 
Gdor je slaboten in bolehen, ima priliko bolj ko vsaki drugi, skazati nadležnim vsmiljeno serce, terpeti z terpečimi, jokati sè žalostnimi, kaker pravi sv. Pavel. Zato je hotel tudi naš Zveličar na se vzeti vse naše slabosti, »da bi tako mogel z našimi slabostmi imeti poterpijenje« (Hebr. 4. 15.) 
Kako je koristno tako po človeško žalostno stanje, kaže mej toliko drugimi naslednje kratko življenje pobožnega p. Ludovika iz Araci1a, reda manjših bratov. 
Živel je na Španskem v 16. stoletju, v samostanu, kjer se ni več spolnjevalo v pervotni strogosti sv. vodilo. Zato se je hotel preseliti v drugi samostan, kjer se je živelo bolj po sv. vodilu. Zdelo se mu je pa, da mu s tako slabotnim zdravjem nebo mogoče prenašati take strogosti. Zaupanje na Boga ga je vender ojačilo, tako da je prestopil v drugi samostan, in glej, strogo življenje mu je pristovalo. Pridigati se ve da ni mogel, ali njegov zgled in velika ljubeznjivost, ki jo je imel posebno do bolnikov, je bila stanovitna pridiga. Ljubezen do bližnjega je bila tudi vzrok njegove smerti, ker je ljubeznivo stregel kužne, je naposled tudi njega ta bolezen zgrabila ter mu prinesla leta 1583 venec marterništva ljubezni do bližnjega. Po smerti se je v veliki svetlobi prikazal svojim sobratom. 

Telesne bolezni koristijo duši. 
Bolezni, posebno dolgoletne, so izverstno sredstvo za rast v kerščanski popolnosti. In res, kje ima človek več priložnosti h poterpežljivosti, h zatajevanju, h vdanosti v voljo božjo, h premišljevanju in češčenju prebritkega terpljenja Kristusovega i. t. d. kaker v bolezni? Zato se tudi večkrat zgodi, da Bog ravno svoje največe ljubljence z dolgoletnimi in neozdravljivimi boleznimi obiskuje; saj ima on pri vsem, kar v svoji neskončni modrosti dela naši duši le namen koristiti in naposled zveličati z neprecenjeno kervjo odkupljene duše. Sv. Gregorij Veliki pravi: »Bolezen telesa, je zdravje duše«. Terde so te besede, ali resnične. Največi dokaz temu je življenje svetnikov in služabnikov božjih, mej keterimi le redko keterega najdemo, keteri ni bil bolan. Ogromna večina sedanjih nebeških prebivavcev, si je slavo pridobila z radovoljnim prenašanjem vsakoverstnih bolezni. In kako radi so oni prenašali bolečine zavolj Jezusa! Naš sv. oče Frančišek, kakò veselo je prenašal želodčno bolezen in bolezen na očeh! Kakò je on posvaril priprostega brata učenca, keder mu je ta prigovarjal da naj vender prosi Boga, da mu saj polajša očne bolečini! In sv. Kamilj Leliški, kaj ni imenoval svojih pet bolezni »pet vsmiljenj božjih? — Kaj pa mi? .... Oh, sram nas bodi! . . . . Prosimo Boga za pravo spoznanje, za tako spoznanje koristi bolezni, kakeršno so imeli svetniki. 
Dosti ljudi je na svetu, keteri imajo bolezni le za zlo in si zato na vsak način prizadevajo znebiti. Pomislimo pa veliko število tistih, ketere je bolezen spreobernila, in jim nebesa odperla! Mnogo jih je zdaj v nebesih, keteri so si zaslužili krono nebeško le po bolezni. Zato »ne zametuj kaznovanja Gospoda in naj ti serce ne vpada, ako te on kaznuje; ker, koger Gospod ljubi, tega tepe, in ima na njim dopadajenje«. Preg. 3. 11. 12. 
Naposled pomislimo, da so bolezni pokora, ketero bi mi enkrat morali delati v vicah. Ali kak razloček je mej našim terpljenjem in terpljenjem v vicah! Tukajšno terpljenje je le senca terpljenja v vicah. Potolažimo se toraj, v boleznih, ketere so nam v velik dobiček. Keder so prišel konec pokore, pride tudi konec terpljenja in pride naposled krona nebeška, ketera čaka vsacega, ki radovoljno prenaša križe in nadloge, keterih je polna ta solzna dolina. Bog daj, da bi jo od Boga prijel jaz, ki pišem, in ti, ki bereš! 

Vsmilimo se vernih duš v vicah! 
Pomisli, o kristijan, kako duše vernih kličejo vsaki dan: »Vsmilite se nas, vsmilite se nas!« In kaj misliš da je to klicanje brez vzroka? O ne, ne! Sv. Cerkev pripisuje vernim dušam žalostne besede Jobove: »Vsmilite se me, vsaj vi, moji prijatelji, ker — o pomisli dobro nasledne besede — ker roka Gospodova se me je doteknila!« (Job. 19, 21.) Oh, pod kaznujočo roko najsvetejšega in najpravičnišega Boga terpijo one strašne martre! BI. Margariti Alakok se je prikazala iz vic ena njenih sosester redovnic, ter ji povedala, da, zato ker je v življenju večkrat rekla kako osorno besedo, terpi v vicah tako martro, kaker da bi jej kedo neprenehoma prebadal jezik z razbeljenimi iglami! Več cerkvenih očetov uči celo, da se v vicah terpé ravno take martre ko v peklu. — In glej, marsiketera duša, ki zdaj tako strašno terpi, je bila naša bližnja, morda celo od žlahte; pomagajmo ji na vso moč! 
Da, pomagajmo dušam v vicah, ker one same si ne morejo pomagati, niti okrajšati časa svojega terpljenja. Dokler človek živi na tem svetu, si more pridobiti sè vsakim dobrim delom in sè vsako spokorno vajo zasluženje za nebesa, in ob enem more zadostovati za časne kazni, ketere bi moral enkrat terpeti v vicah; veljavnost teh zadostenj se pa meri po kesanju in pobožnosti, s ketero se stori dotično dobro delo. Eno tako prostovoljno zadostenje na tem svetu ima, po besedah sv. Bernarda, stokrat večo vrednost, kaker njemu enako terpljenje v vicah. Zatorej nam gre svarilni opomin: »Delajte pokoro, dokler je še dan; prišla bo noč, v keteri ne more nihče več delati.« Joan. 9, 4. Za vboge duše je vže prišla ta noč, v keteri ne morejo nič več delati, kaker da bi imele zvezane roke, temuč morajo terpeti, dokler ne bo plačan zadnji vinar, se ve da ako drugi za nje ne plačajo. Kaj ne zaslužijo našega vsmiljenja, tako zapuščene duše ? — Si li imel to vsmiljenje do zdaj, o dragi bravec, posebno z najbolj zapuščenimi dušami? Te je li njih prežalostno stanje naganjalo dobro porabiti čas pokore, keterega ti daje ljubi Bog? Naposled pride pa najvažniše vprašanje. Kako pa moreš v djanju pokazati, da imaš vsmiljenje do vernih duš v vicah? Ako kličeš nad nje vsmiljenje božje in daruješ za nje terpljenje Kristusovo. Veliko pomoč dobijo duše v vicah po molitvi, po sv. obhajilu, posebno pa po daritvi sv. maše in po odpustkih. Tudi moremo Bogu zanje darovati nadloge svojega življenja in druga prostovoljna spokorna dela. 
Božja dobrota sprejme vse to rada od nas; njeni pravičnosti je s tem zadosteno, in mi moremo lehko upati, da naša dobra dela rešijo dušo, za ketero molimo, iz vic, ali ji pa vsaj polajšajo njene martre. — Sprašajmo odkritoserčno svojo vest, in žalibog, spoznali bomo, kako malo smo mislili na vboge duše v vicah. Prosimo Boga odpuščenja, za toliko nemarnost, in terdno odločimo, kaj bomo vsaki dan, vsaki tjeden, vsaki mesec, storili za prežalostne duše v vicah! 

Žalostna Mati božja. 
V spodbudo in tolažbo, predragi bravec, sem se ti namenil nekaj napisati o žalostni Materi Božji in sicer o velikodušnosti, s ketero je ona prejela in prenašala svoje žalosti. — Najprej pomisli Marijino velikodušnost, ko je privolila biti mati božja. Najberž nisi nigdar na to pomislil, in vender je resnično, da je Marija začela vže takrat terpeti, ko jej je naznanil nadangelj, da bo postala mati Kristusova. In kako ne? Saj je brala Marija v svetem Pismu, da bo Mesija »človek bolečin«, toraj je lehko sklepala, da bo tudi njegova mati strašno morala terpeti. 
Sicer pa tudi, ako tega takrat ni vedela, je pa gotovo spoznala, ko ji je prerokoval Simeon, da »bo njeno dušo meč probodel«. Sv. Tomaž iz Vilenove pravi, da je sveti starček Simeon videl v duhu vse terpljenje in smert Kristusovo, in da je to Mariji tudi povedal. Vbogo Marijino serce! Kaj nisi takrat občutilo! Marija je takrat v duhu videla ponižanje in žalosti, ketere je imel preterpeti njen Sin od rojstva do britke smerti na križu; videla je v duhu Oljisko goro, Judeževo izdajstvo, zapuščenje učencev, Petrovo tajitev, biče, ternjevo krono, žreblje, križ. Oh strašni pogled za mater, kakeršna je bila Marija! Ona je sama razodela sv. Mehtildi, da se ji je od tistikrat spremenilo vsako veselje v žalost! Vender, kaj misliš, da se bo odpovedala božji naredbi? Ali mar da ji bo serce vpadlo? Oh ne, ker ona je vedela, da hoče Bog od nje to žertvo, in zato je veselo in radovoljno sprejela težavno čast matere »človeka bolečin«. Pokleknila je z božjim Detetom v naročju in goreče molila, kaker pobožno premišljuje njen veliki častivec sv. Tomaž iz Vilenove: »Sprejmi, vsegamogočni Oče, to daritev, ketero ti tvoja dekla daruje v zveličanju vsega sveta; sprejmi svojega in mojega Sinu, tvojega od večnosti, mojega v času. Z mojih rok sprejmi zdaj to jutranjo, ketera se bo enkrat na križu spremenila v večerno daritev; glej žertvo, ketero ti darujem, in svet, zavolj keterega ti jo predstavljam.« 
O veliko serce, o plemenita duša! Gdo se ne bi prestrašil pred tako bodočnostjo? In vender je Marija pripravna še toliko preterpeti za odrešenje sveta. 
O duša, v velikih skušnjah, ketere te tlačijo, poglej na Marijo, in se od nje uči velikodušnosti v terpljenju! Kaj delaš, keder ti Bog pošlje kak težak križ? Ga li sprejmeš velikodušno? Ali ga morda na vso moč od sebe odganjaš? Hočeš, nočeš, križ pride na te; težak je, ali ne težji od onega »kraljice marternikov«, h keteri se zateci, da ti ga pomaga nositi. 
Pomisli nadalje na Marijino velikodušnost v odgojitvi žertve. Marija ni samo z velikodušnostjo sprejela težavepolno čast materinstva »Jagnjeta božjega«, ketero je imelo biti zaklano na križu, temuč tudi z velikodušnostjo vzgojevala to nedolžno žertev. Druge matere so svoje sinčke v tempeljnu odkupavale z malo denarjem, in vesele hodile domov. Tudi Marija je nesla Jezuščeka domov, ali oh, vse drugači, ko druge matere! Te so gledale v otrocih svoje upanje in veselje, Marija je pa videla v Jezusu le žertev, ketera je imela enkrat vmreti zaklana na altarju sv. križa! Ona je dobro poznala kak konec bode storilo to nežno dete; vedela je, da proti božjemu sklepu ni pomoči, in nji ni ostalo druzega, ko odgojevati nedolžno Jagnje! Vboga mati! Keder jo je klicalo božje dete, ji je prišel naprej tisti trenutek, ko jo bo Jezus zadnjikrat nagovoril na križu! Keder ga je preserčno stiskala k sebi, ji je prišlo v misel, kako ga bodo Judje z vervmi vezali in po Jeruzalemu vlačili! Keder mu je dala jesti, ga oblačila, ga od enega na drugi kraj nosila, je gotovo večkrat rekla sama pri sebi: »To nedolžno telo bo enkrat vse ena rana, prebrazdano od bičev, prebodeno od žrebljev!!!« O britki meč za Marijino materino serce! Po noči in po dnevi jo je terla ta tožna misel; in po razodevenju sv. Brigide, je Marija toliko več terpela, koliker bolj se je bližal čas Kristusovega terpljenja in smerti. Kako se je ona morala premagovati, da ne bi onemogla!! 
Blager tistim dušam, ketere stanovitno ostanejo na križu, na keterega jih je Bog pribil! Kako zasluženje jih čaka v nebesih! Ako se ti, o bravec, znajdeš v takem položaju, ne zgubi poguma; ostani na križu; naveličanje, strah, otožnost te sili s križa, ali ne daj se jim premagati, temveč ti vse to premagaj, kar ti je gotovo mogoče z milostjo božjo. Ako boš deležen sramote in žalosti Jezusa in Marije, boš tudi za vso večnost deležen njiju slave in radosti v nebesih: »Ako skupaj terpimo, bomo tudi skupaj uživali slavo« pravi Apostelj! 
Naposled pomisli, o pobožna duša, na Marijino velikodušnost, s ketero je ona večnemu Očetu darovala to žertev. Da, ko je Marija stala pod križem, takrat je njena velikodušnost v žalosti dospela do verhunca. Velika je bila njena žalost, ko je božje Dete darovala v tempeljnu, še veča keder jej je prišlo na misel, kako bo enkrat razmesarjen njen božji Sin vmerl na križu — ali pod križem je Marijino materinsko serce v morju žalosti. O mila naša Mati, kako ti ni počilo prežalostno serce, ko si stala pod križem? Kaj nisi mati? in ketera mati, še tako pobožna, ne čuti neizmerne žalosti pri krivični smerti ljubega sinu? Tebe obdaja žalost od vseh strani, in vender ne pregovoriš, se ne tožiš, ampak nam daješ zgled največe velikodušnosti! 
Gdor je pod izredno težo žalosti, omedli; Marija pa premaga nepopisljive britkosti, daruje božji pravici svojo žertev, zapre v sercu vse hrumenje v britkosti plavajoče duše, ter molče stoji pod križem, na keterem visi njen preljubi Sin! Ona premišljuje neskončno dobroto nebeškega Očeta, keteri je v odrešenje ubogih sužnjev podpisal smert edinorojenega Sinu. Premišljevala je takrat ostro pravičnost božjo, ketera je svojo jezo stresla nad neomadeževano Jagnje božje, namestu nad grešnike. Stala je pod križem, nič se ne boječ hudobe pismarjev in farizejev, brezobzirnosti vojakov, in kervoločnosti razsajajočega ljudstva. Stala je pod križem, v zgled velikodušnosti in stanovitnosti sv. Cerkvi, ketera jo tudi imenuje »Kraljico marternikov«! 
Od neketerih duš Bog zahteva žertev njih najdražjih občutljejev, žertev ne samo vsega, kar imajo, temuč hoče, da se tudi one same njemu popolnoma darujejo. Težka žertev za slabo natoro, ali z milostjo božjo ni nič težko! Oh koliko takih duš je bilo in jih je še v naši sveti Cerkvi! Največa njih tolažba je pogled na Kristusa na križu in na njegovo žalostno Mater pod križem! Tukaj je studenec v keterem zajemajo obilen pogum, moč in stanovitnost do konca. Ako si tudi ti, o duša, v številu od britkosti napolnjenih, oberni se z menoj do prežalostne Matere Marije, ter moli: 
O prežalostna moja Mati, jaz občudujem tvojo velikodušnost v tolikih britkostih, ter družim svoje s tvojimi britkostmi. Pusti naj stojim pri tebi pod križem, ter objokujem svoje pregrehe, vzrok tvoje nepopisljive žalosti. Ako bi moje solze kaj polajšale tvoje terpljenje, oh, daj da bom deležen tvoje toge in žalosti. Prosim te pa za milost radovoljno prenašati tiste križe, ketere hoče Bog, da nosim k svoji pokori in k svojemu zveličanju. Amen. 

DROBTINICE. 
Kaj o tebi govorijo? 
»Keder posvetnjaki zapazijo, da hočeš živeti pobožno, začnejo nate streljati na tisoč načinov. Večina ti bo rekla, da si hinavec, da ti je svet obernil herbet, in da zapuščen in zanemarjen od sveta, hitiš k Bogu. Tvoji prijatelji ti bodo po njih mislih prigovarjali pametno in ljubeznjivo. Rekli ti bodo: »Obšla te bo otožnost, zgubil boš pred ljudmi dobro ime, postal boš čuden, da ne bo mogel s tabo nihče več občevati, postaral še boš pred časom, svoja hišna opravila zanemarjal; živeti je treba kaker gre, mej svetom se človek lehko zveliča brez toliko pobožnosti« itd. To je vse neumno in prazno govorjenje. Vsem tem ni nikaker mari ne za tvoje zdravje ne za tvoja opravila. Ako bi bil posveten, pravi Zveličar nas Jezus Kristus, bi svet ljubil, kar je njegovo, ali ker nisi posveten, zato te sovražijo. (Sv. Frančišek Saleški). 
Sovražimo svet. 
Kedor hoče ostati prijatel božji, mora zaničevati in sovražiti svet, ker je svet goljuf, obljubi dosti, ali ne derži obljub. Njegove sladnosti so nestanovitne, minljive, nečiste; in ne morejo našega serca nasititi. Koliko žalosti nakopljejo duši, koliko nemira sercu, kake britkosti in težave vésti! ... 
Povej duša, ali si bila mirna, dokler si svetu služila? O ne ne! Po kratkem veselju, si prestajala grenke ure in dni! ... 
Svet moramo sovražiti, ker je svet sovražnik Kristusov, in služabnik hudičev, trinog čednosti, gospodar, oče in ljubivec vseh strasti. 
Vse je ničemernost. 
Neki redovnik se je prikazal kmalu po smerti svojemu sobratu ter mu dejal: »Bil sem učenjak, in to je nič. Bil sem sloveč pridigar, tudi to je nič. Bil sem redovnik, samo to je nekaj.« 
»In Beseda je meso postala.« 
Pojdi v duhu v Betlehem. Tam v hlevu, v jaslih leži na terdi slami nežno detetce. To je Sin božji Jezus Kristus, ki je zavoljo nas človek postal, ki je prišel nasvet, da bi nas grešnike rešil večnega pogubljenja. Daritve starega zakona niso zadostovale nebeškemu Očetu, zato mu je edinorojeni Sin rekel: »Telo si mi pripravil; glej, pridem« (Hebr. 10, 5) dostojno pokoro delat za grehe človeškega rodu. — Ako je tvoje serce še ničemerno in posvetno, se li ne bo spreobernilo pri pogledu vbogih jaslic? 
Vzrok imaš pa tudi velicega veselja, ko pogledaš jaslice. Nihče ni bil v stanu rešiti sebe in še menj drugih, in ke bi bili vsi ljudje skupaj delali največo pokoro in celo življenje, ne bi se bil rešil nihče od neskončnega dolga. Z Davidom smo morali reči: »Ni ga, ki bi rešil, ni ga, ki bi rešil« (ps. 7, 3), ako se ne bi bil Sin božji ponižal do nas in se svojim neskončnim zasluženjem zbrisal greh. Ke se ne bi bil Kristus rodil, bi se bili vsi pogubili. No, angelj nam oznanjuje: »Denes se vam je v Davidovem mestu rodil Zveličar, keteri je Kristus, Gospod«. (Luk. 2. 11.) O veselje! Poskakujmo od veselja pri jaslicah se sv. Frančiškom, in serčno Boga zahvalimo za to neizmerno dobroto. 
Za bolnike. 
Sv. opat Pahomij je tako-le nagovarjal bolne puščavnike: »Otroci moji, kako morete želeti, da bi se znebili bolezni? 
Kaj ne razumete, da ni zatajevanja Bogu dopadljivišega od veselega ali vsaj poterpežljivega sprejetja križa, keterega vam on nalaga? Dobra spokorna dela so post, bdenje, trenje telesa; ali neprispodobno bolje je združenim s terpečim Zveličarjem Kristusom terpeti?« 
Sv. Janez Zlatousti pa pravi: »Ke bi ti Bog dal moč mertve obujati, bi ti dal dosti menj, kaker ako ti pošlje križe in terpljenje; ker po daru čudežev ostaneš božji dolžnik ti, po terpljenju je pa Bog tvoj dolžnik.« 
Ne opravljaj! 
Beseda je hitro rečena, kar se je reklo, se pa tako hitro ne popravi. Beseda je lehka in vender kervavo rani: rani božje serce, ker on prepoveduje opravljanje, rani serce bližnjega, ker se proti njemu govori; rani serce prijatela, ker je posluša, rani naposled serce tistega, ki opravlja. 
Jezik opravljivca je strupen, in zato ostrupi serce še njemu; je nabrušen nož, keteri deli ude skrivnostnega telesa Kristusovega; je sulica, ketera prebada njegovo presveto Serce. Opravljivec je tat, ker nas oropa najdražjega, kar imamo; je tolovaj, ker nam vniči najimenitniše življenje — namreč dušno. 
Varuj se občevanja z opravljivci. Hudoba je v njih ustih, keder govorijo, hudoba v tvojih ušesih, keder jih poslušaš. 
Vklanjaj se božji volji. 
Sv. Janez Zlatousti pravi: »Nigdar ne preiskavaj božjih sklepov! Ne vprašaj, zakaj je on to storil? Zadosti ti je vedeti, da je njegova volja. Naj pošlje dež ali sneg, vročino ali mraz, grom ali točo; naj vzeme ali da; zmirom se na tebi godi njegova volja; zahvali se in reci: »Zgodi se tvoja volja.« 
Hrepenenje po sv. obhajilu. 
Sv. Marija Magdalena Paciška je enkrat rekla: »Da bi imela srečo samo enkrat iti k sv. obhajilu, bi šla brez vsacega pomisleka kaker prerok Danijel v levjo jamo ter se izpostavila vsakoverstnemu terpljenju.« 
Zakaj dopušča Bog da sv. Cerkev terpi preganjanje? 
1. Zato, da se očitno vidi njegova moč, s ketero jo ohranjuje; 
2. Zato, da je deležna terpljenja Kristusovega; 
3. Da se na ta način zadoščuje za grehe vernikov; 
4. Da se oživlja cerkveno življenje. 
Tolažba v velikih nadlogah. 
»Jaz mirno počivam v naročju mojega ljubeznjivega nebeškega Očeta in upam, da bi tam tudi mirno počivala, ke bi se cel svet in celo ves pekel proti meni vperl, da, ke bi se celo nebo in zemlja poderla! 
In res, gdo mi bo škodoval, ako je Bog moj pomočnik in sidro mojega upanja? Upajte zmirom na tako mogočnega in dobrotljivega Boga, keteri nikomer ne nalaga več ko more nositi in daje, da zopet sonce sije po strašnih nevihtah.« (Čast. Krescencija iz Kavfbajrena, III. Reda.)

Dobro je odgovoril. 
Čast. Janez Vijanej je imel v svoji župniji neko prav pošteno in izverstno žensko, ki je bila vsa vneta za dobro; pa podobna je bila aposteljnom pred prihodom sv. Duha — namreč svojeglavna: »Ali gospod kurat, tu nimajo prav.. gospod kurat, oni bi morali drugači postopati v tej zadevi ... —« »Ej no,« ji odgovori enkrat sveti mož »saj nismo še na Angleškem« ... Hotel je reči, da le tam sme biti ženska na kermilu vlade. 
Ne maraj za svet. 
Svet je krivičen sodnik, milostiv in dober se svojimi, terd in ojster s tistimi, ki Bogu služijo. 
Ke bi mi morali slediti želji žlahte, mesa in kervi, malo bi se jih vdalo kerščansko-popolnemu življenju. 
Gdor hoče poslušati vse, kar se govori, bo imel dosti opraviti. 
Svet je klepatavec, ki zmirom preveč govori naj bo v dobrem ali slabem. 
Ke bi svet ne imel nič proti nam reči, ne bi bili pravi služabniki božji. 
Pustimo, naj kriči ta slepi svet, koliker hoče, bodimo stanovitni v svojih sklepih; naša stanovitnost bo priča, da smo se v resnici Bogu posvetili (Sv. Frančišek Saleški). 
Naj se zgodi, kar Bog hoče. 
Pustimo, naj Bog dela z našim dobrim imenom in častjo, kar mu je všeč, ker je vse njegovo, in ako naše ponižanje služi njegovi slavi, ne bomo li ponosni se svojim ponižanjem? »Hvalil se bom, pravi apostelj, v svojih slabostih, zato da bo prebivala v meni krepost Jezusa Kristusa«. Ketera je ta krepost Jezusa Kristusa? Ponižnost in potrpežljivost v ponižanju. (Sv. Fran. Saleški). 
»In ne vpelji nas v skušnjavo!« 
»Ni mogoče, da ne bi bila duša človeška skušana. Zato tudi pravimo v Gospodovi molitvi: In ne vpelji nas v skušnjavo! — ne kaker da bi hotli Boga prositi, da popolnoma od nas odverne skušnjave, temuč da bi nam dal milost, da bi mogli skušnjave premagati.« (Sv. Hijeronim in Mat. 6, 13). 
»Naj bolj gotovo znamenje«. 
Sv. Janez Klimak piše: »Naj bolj gotovo znamenje, da smo premagali hudobnega duha, je, ako nas on na vso moč napada.« 

Za posle. 
Glejte, večkrat sem premišljeval, da je življenje vbogega hlapčka, keteri je vdan volji svojega gospodarja, to se ve da po božji postavi, ravno tako Bogu dopadljivo, kaker življenji redovnice, ketera ima zmirom pred sabo svoje sv. vodilo. (Čast. Vijanej). 
»Pripravi se na skušnjave.« 
»Sv. Duh te ne vabi k miru, ampak k skušnjavi: ker se, dokler smo na tem svetu, trudi naš hudobni sovražnik, da toliko huje napada, koliker bolj si prizadevamo proti njemu iti.« (Sv. Gregor, moral. 1. 24 c. 7). 
Mir pričakujemo le v nebesih. 
»Na zemlji smo v vedni vojski, kjer omahujemo mej strahom in upanjem, mej tem ko pa mora biti naše upanje zmirom veče pri pogledu na vsegamogočnost tistega, ki nam stoji na strani.« (Sv. Frančišek Saleški). 

»Je doba miru in doba vojske.« (Preg. 3, 8). 
»Doba našega pozemeljskega življenja, je doba vojske; še le po našem odhodu na oni svet, začne doba miru. Zato se tudi tista nebeška domovina, v ketero hodimo, imenuje Jeruzalem to je: pogled miru. 
In na zemlji ne sme pa nihče misliti, da je gotov, ker živimo v dobi vojske, kjer se moramo neprenehoma vojskovati, ako hočemo enkrat ko zmagovavci v miru počivati.« (Sv. Hijeronim in Eccli. 3, 8.) 
Nikjer nisi gotov. 
Ni svetnika še tako visoko zamaknjenega in razsvetljenega, keteri ne bi bil prej ali poslej skušan, ker ne zasluži imenitnega občevanja z Bogom tisti, ki ni bil s kako bridkostjo skušan za Boga .... Ni Reda tako svetega, ni kraja tako skritega, kjer ne bi bilo skušnjav in nasprotnosti. Ni tako popolnega in svetega, keteri ne bi bil več ali menj podveržen skušnjavam, keterim popolnoma ujti nam ni mogoče. (»Tom. Kemp.«) 
Božja pomoč je gotova v skušnjavah. 
»Ne boj se; ker jaz sem te odrešil in poklical te po tvojem imenu: Moj si ti. Ako hodiš po vodi, hočem pri tebi biti, in reke te ne bodo pokrile; ke bi šel skoz ogenj, se ne boš sežgal, in plamen te ne bo posmodil; ker jaz, Gospod, sem tvoj Bog, Sveti Izraeljev, tvoj Odrešenik .... Ne boj se, ker jaz sem s tebo.« (Izaija 43,1–5.) 
Moli. 
»Kaker neobzidano mesto pade lehko v sovražnikove roker ker ga nihče ne more braniti, tako more tudi hudič lehko spraviti pod svojo oblast in z naj ostudnišimi strastmi omadeževati dušo, ketere ne brani molitev. Ako pa on vidi dušo z molitvijo, ko se zasipom obdano, ne derzne se ji približati, tako se boji poguma in moči, ketero ji deli molitev, ker ona bolj krepča dušo kaker jed telo.« (Sv. Krizostom.) 

 Kar obljubiš, izpolni. 
Neki dan je srečal sv. oče Frančišek opata Sv. Justina pri Perudžiji. Opat je stopil s konja, da bi ložje govoril ž njim o zveličanju svoje duše. Ko sta končala, se opat priporoči sv. očetu v molitev. »Prav rad« odgovori sv. Frančišek, in komaj sta se ločila ter šla par korakov, reče tovarišu: »Počakaj nekoliko, počakaj brat, da pokleknem, in izpolnim, kar sem obljubil«. 
Človeška modrost naj se podverže volji božji. 
Težko je vdušiti človeško modrost, ko se vriva v naše namere; ona je prav silna, in včasih se prav derzno in zoper našo voljo vriva v naša opravila. 
Kaj je treba tedaj storiti, da ostane čist naš namen? Prevdarimo, ali je prav in dobro, kar namerjavamo, in ako je tako, tedaj lahko na to mislimo in se odločimo za izveršitev namere, ne zato, da vstrežemo svoji modrosti, ampak da spolnimo voljo božjo. 
Ti kaniš, n. pr. po svoji razumnosti lotiti se tega ali onega važnega dela. Zdi se, da zahtevajo to okoličnosti in važni vzroki. Reci potem sam pri sebi, ne pred ljudmi, ampak pred Bogom: Glej, o Gospod, lotiti se hočem tega dela, na tvojo čast. Zdi se mi, da modrost tako zahteva, ali jaz vender ne bi storil tega, ako bi vedel, da ni to tebi drago; ne glede na človeško modrost, premenil bi svojo misel in podvergel bi se tvoji volji, če bi se mi tudi serce vpiralo. 
Sveti Pavel je čutil v sebi dvojno voljo ali nagnjenje: voljo starega človeka, keteri se ravna po človeški previdnosti, ketera hoče največ veljati in izpeljati; — in voljo novega človeka, keteri se ravna po duhu in volji božji (Rim. 7). Ali nadvladal je poslednji v apostolju, in živel je po njegovi volji. Zato je tožil od ene strani: »Jaz nesrečni človek, kedo me bo rešil od telesa te smerti« t. j. od nagona k prepovedanemu? (Rim. 7, 24). Od druge strani pa je vzdihnil: »Živim, toda ne jaz, ampak živi v meni Kristus«. (Gal. 2, 20). 
Pred vsakim dejanjem moramo izraziti vdanost v voljo božjo. »Ne moja, ampak tvoja volja naj se zgodi«. (Luk. 22, 42). Naj reče človeška modrost, kar hoče; to ni več njeno delo; ne zgodi se to zavoljo nje, čeravno je morebiti to sprožila, ampak zgodi se zato, ker si spoznal, da je tako všeč Bogu. Tako se po vplivu volje božje dobro vravna človeška volja, in na neki način delamo tako po božje. 
Bodi krotak. 
»Ne zabi, da moraš biti z malim zadovoljen in da treba dosti prenašati, ako hočeš biti zadovoljen tudi z najboljšimi ljudmi. Samo tako je mogoče živeti v složnosti.« (Fenelon). 
Mogočnost Matere božje. 
»Kaker veliki ogenj razžene muhe, tako razperši jako plamteča ljubezen Matere božje hude duhove, da si ne upajo niti od daleč bližati se ne nji, ne njenim služabnikom«. (Sv. Bernardin Sijenski, serm. 51. a 3 c. 2) 
Vojskujmo se pogumno! 
Bódimo prepričani po besedah sv. Frančiška Saleškega, da se bo vsaka zmaga nad sovražnikom našega zvaličanju ko nov biser svetila v kroni veličastva, ketero nam Bog v nebesih pripravlja. 
»Radost 13. stoletja«. 
Nebeška ljubeznjivost sv. očeta Frančiška je bila tako velika, da ga moremo v resnici imenovati tolažba in radost 13. stoletja. Častilo in ljubilo ga je vse, gospoda in ljudstvo. Keder se je kam prikazal, je bilo tam vse veselo; zvonilo se je slovesno njemu v čast; duhovščina mu je v procesijah hodila naproti, pojoč vesele pesni; komaj so ga ljudje od daleč zagledali, že so od veselja poskakovali in vriskali; ko se je približal, je vse okolu njega vrelo, in srečen je bil, gdor se ga je mogel dotekniti, srečen, gdor je mogel slišati njegov glas, gledati njegove žive oči, poljubiti njegovo vbogo obleko. (Tom. da Celano I. p. 52). 

Kaka je prava pobožnost k Materi božji in keteri njeni častivci niso pravi. 
Prava pobožnost k Materi božji mora biti 1. notranja, iz serca izhajajoča, sledeča iz spoznanja njene velike imenitnosti; 2. priserčna, polna zaupanja in ljubezni, ker je Marija najmogočniša in najbolja Mati; 3. sveta, spodbujajoča nas k begu pred grehom in k posnemanju njenih čednosti, posebno njene ponižnosti in ljubezni; 4. stanovitna, to je, da se za vsaki najmanji vzrok ne opuste pobožne vaje, temuč da se pogumno zoperstavljamo vsakemu načelu sveta in mesa; 5. nesebična, ne iskajoča samo sebe in svojo zadovoljnost, temuč čast Jezusa Kristusa in njegove ljubeznjive Matere, in to toliko v dušni suhoti kaker v gorečnosti, na Kaljvariji kaker v Kani galilejski. 
Naslednji pa niso pravi častivci Matere božje: 
1. Tako imenovani kritični (razsojevavni) častivci — kaker so prevzetni učenjaki, ki imajo še neki sled pobožnosti do Marije, ali skoraj vse pobožne vaje, s keterimi katoliški kristijani častijo predobro Mater, le grajajo in obsojajo, zato ker niso po njih okusu. 
Ti dvojijo nad vsakim čudežem, nad vsako milostjo, ki priča o miloserčnosti in mogočnosti Kraljice nebeške, akoravno o njih pričajo popolnoma zanesljivi ljudje. 
Oni zaničljivo gledajo priprosto ljudstvo, ko kleči pred oltarjem ali podobo Matere božje. Pravijo, da so take vaje prenapetost in slabost, čudeži in milosti pa pobožne pravljice ali domišljije. 
2. Strašljivi častivci, keteri se boje Sinu onečastiti, ako njegovo Mater povikšujejo. Zato tudi ne morejo terpeti, da se izkazuje tista pristojna čast Mariji, ketera ji gre po besedah in nauku cerkvenih očetov; tudi jih jezi videti več pobožnih pred njenim oltarjem kaker pred presv. zakramentom. Kaker da bi si to bilo navskriž! Njih tudi jezi da mi tako pogostoma govorimo o Materi božji. »Naše pribežališče, pravijo oni, je Jezus, ker on je naš edini srednik; ta je prava pobožnost«. — Ali saj tudi mi Marijo častimo le zavoljo Jezusa. 
3. Samo navidezni častivci — keteri zanemarjajoč notranjo pobožnost, stavijo vse le v zunanje vaje: oni molijo rožnivenec naglo in brez pobožnosti, raztreseni so pri sv. maši, v procesijah se okolu ozirajo, vpisavajo se v vse bratovščine ali njih mnoga molitev je le prazno blebetanje, ki serce ne ve zanje, svojega življenja nič ne poboljšajo, svojih strasti nič ne berzdajo, čednosti Marijinih ne marajo posnemati, vdajajo se svetu in njegovi poželjivosti, pa, pod lepim imenom »sin«, »hči«, ud—bratovščine naše ljube gospe i. t. d. skrivajo naj gerše pregrehe. Pri tem pa prav mirno spijo v svojih slabih navadah, v prederznem zaupanju, da »častivci Matere božje se ne morejo pogubiti«. Kaker da bi bili oni pravi njeni častivci in ne mariveč oslepljeni od hudobe, ketera jim morebiti celo prigovarja, ker vsaki dan kaj zberbrajo na čast Materi božji, da se bo zato zgodil nekak čudež, da ne bodo vmerli brez spovedi. 
Oh kako morajo resnično reči, da ljubijo in častijo presveto Devico, keder gerdo delajo s Kristusom, njenim Sinom, keterega z grehi križajo? Ke bi Mati božja tako ravnala, kaker si oni mislijo, bi odobravala njih hudobije, delala bi jim mehko blazino za nadaljevanje grešnega življenja. 
S tem se pa ne pravi, da gdor živi v smertnem grehu ne more ali ne sme častiti Marije. Ravno onima največ vzroka, največo potrebo in tudi dovoljenje oberniti se k »Materi miloserčnosti«, ali mora jej izkazati češčenje z namenom, da bi se po njeni priprošnji rešil greha, se poboljšal, za dobil milost kesanja in ne mirno v grehu naprej živel. 
4. Nestanovitni častivci, keteri zdaj častijo Mater božjo, zdaj ne, zdaj so goreči, zdaj pa popolnoma mlačni in vse opustijo, vpišejo se v vsako bratovščino, ali njih dolžnosti ne izpolnjujejo dolgo. Koliko bolje bi bilo, ke bi se zavezali za menj pobožnih vaj, ali te v ljubezni in zvestobi opravljali in vstavljali se vsakemu napadu hudobe, sveta in mesa. 
5. Hlapčevsko misleči častivci, to so taki, keteri Marijo časte le zavolj časnih dobrot, kaker n. p. da bi dobili kako pravdo, ušli kaki preteči nesreči, ozdraveli od kake bolezni, dosti denarja pridobili i. t. d. (B. Grignon de Montfort). 
Taki, ne pravi častivci Marijini, mi nikar ne bodimo. Častimo jo veselo in pogumno, v duhu in resnici, zlasti s tem, da bomo živeli tako, kaker vemo, da je Bogu in njej ljubo, in častimo jo zavoljo Boga, Bogu na čast in slavo. Božja čast in slava bodi višji namen tudi Marijinega kaker vseh drugih svetnikov češčenja. 

Raztresenost v molitvi. 
Srečni svetniki, keteri so tako zbrani v duhu svoje molitve opravljali! Kako je vender pri nas vse drugači! Tudi ako začnemo pobožno in zbrano moliti, nas kmalu napadejo tuje, restresene misli, tako da smo pred Bogom podobni otrokom, keteri pred očetom začnejo pametno govoriti, ali kmalu zajdejo v neumnosti, ter se tako izdajo, da niso pri pravi pameti. 
Res velika in za nas jako sramotna je ta naša slabost. Tolaži nas le nauk svetnikov in bogoslovnih učenikov, po keterem raztresenost v molitvi nikaker ni grešna, ako precej, ko se zavemo, k Bogu zopet obernemo svoje pobožne misli in serce. Dobri Bog ima sočutje z našo slabostjo: »Kaker se oče vsmiljuje svojih otrok, tako se vsmiljuje Gospod tistih, keteri se ga boje; saj on ve, kake stvari da smo«. Ps. 102, 13. 
Raztresenost v molitvi je pa tudi lehko grešna, ako smo je namreč sami krivi, to je, ako se mej molitvijo okolu oziramo, in tako rekoč sami iščemo tuje misli, kaker tudi grešimo, ako jih ne odbijamo, akoravno se jih zavedamo. V takih primerih so naše molitve ne samo nekoristne, temuč, kaker je rečeno, več ali menj grešne, ker ž njimi Bogu nečast delamo. In res, kako naj Bog pazi na naše molitve, ako mi sami ne pazimo na to, kar molimo? O kristijanih, ki tako molijo, more Bog reči: »Častijo me z ustnicami, ali njih serce je daleč od mene«. Mat. 15, 8. 
Sv. Bernard je videl enkrat v cerkvi angelja pri vsacem molivcu. Ti so molili, angelji pa pisali. Neketeri so pisali sè zlatom, drugi sè srebrom, zopet drugi s černilom, neketeri pa niso nič pisali. 
Dragi brat, s kako tekočino piše angelj varih tvoje molitve? 
Naposled pride vprašanje od kod pa prihajajo te raztresene misli, in kako jih moramo storiti neškodljive. 
Mnoge raztresene misli prihajajo iz naše natorne slabosti ali bolezni — te prenašajmo poterpežljivo, in naj nas še tolikokrat nadlegujejo, prizadevajmo si jih s kakim pobožnim zdihljejim odstraniti. 
Mnogo raztresenih misli pride pa od hudobnega duha. Zato nas uči sv. Cerkev pred molitvijo Boga na pomoč klicati: »O Bog, pazi na mojo pomoč, o Gospod, hiti mi pomagat.« Ps. 69, 2. S temi ali enakimi besedami se priporočajmo Bogu pred molitvijo, da nas obvaruje zalezovanja hudobnega duha. 
Sicer pa ima veči del raztresenja misli svoj vzrok v naših neberzdanih čutilih, v našem sercu polnem radovednosti in praznih želj. Tu ne pomaga nič druzega razen notranje in zunanje kerščansko zatajevanje. 
Gdor noče posledkov, ta naj odpravi njih vzroke. Kako je mogoče moliti zbrano, ako se ima glavo vedno polno posvetnih misli in serce tako strašno navezano na zemljo? Torej zatajevanje! 

Skrivnostno brenkanje duše popolnoma vdane v voljo božjo. 
Jaz ne vem, ali se bom pogubila ali zveličala; ali živim dobro ali slabo; ali napredujem v dobrem ali pa hodim nazaj. Jaz ne vem, kaj reči, ne vem, kaj misliti. 
V zmešnjavi svojih misli, v molčanju svojega jezika, neprenehoma govorim Bogu: »Moj Bog, jaz ne želim druzega ko tebe, jaz se tebi popolnoma vdam!« 
Prijatelj me izdajajo, sovražniki me preganjajo, pobrali so mi premoženje, počernili me z obrekovanjem, bolezni, nadloge in vboštvo me tare. Iščem prijatela, da bi me tolažil, ali ga ne najdem. V pobožnih vajah ne občutim nikakega veselja; v britkostih nimam nobene tolažbe, ne v skušnjavah moči. Razsvetljenje mi manjka v dvomih; v slabostih se ne vem na kaj opirati; v težavah mi manjka poguma. 
Ne vem, kaj bo iz mene; ne vem si pomagati. Kar mi je storiti v mojih britkostih, je: ne zaupati nase in vsklikniti: »Moj Bog, jaz ne želim druzega ko tebe, jaz se ti popolnoma vdam!« 
Sem li v stanju milosti ali greha? Sem vredna sovraštva ali ljubezni? Bom šla v nebesa ali v pekel? Se bom zveličala ali pogubila? 
Vse to mi ni znano, in vender se moje serce ne vznemirja! 
Moje zaupanje je v Bogu. Jaz sladko počivam v neskončnem zasluženju Njegovega božjega Sinu in nič ne štejem svojih zaslug. 
V njegovih rokah sem vsa. Njemu pustim skerb mojega zveličanja, moje večnosti. Polna zaupanja kličem k njemu: »Moj Bog, jaz ne želim druzega ko tebe, moj Bog, jaz se ti popolnoma vdam.« 
Naj živim ali vmerjem; naj vmerjem kmalu ali naj živim še dolgo; naj bom zdrava ali bolna; bogata ali vboga; vesela ali žalostna; cenjena ali zaničevana; v miru ali v vojski; vse to me nič ne briga. 
Kar tebi dopade, o moj Bog, to tudi meni; tvoja volja, je moja serčna radost. 
Moja tema se razvedri, moj strah izgine, moje strasti se pomirijo, keder k tebi serčno kličem: »Moj Bog, jaz ne želim, drugega ko tebe, o moj Bog, jaz se tebi popolnoma vdam!« 
Smert mi preti, bolečine in bolezni me razjedajo, v strašni temi prebivam, skušnjave in preganjanje nigdar ne nehajo, stojim vže pred vratmi pekla, zdi se mi, da sem zgubljena, ter da me je Bog zapustil. 
Vender me vse to ne vznemiri. Ljubezen je močnejša od smerti, dene si posteljo v temo, kjer spi z Jezusom v največih nevihtah. Ljubezen najde nebesa v peklu, samo, da najde svojega ljubljenca. Hoče vse in noče nič. 
Nema nič in ima vse. Bog je njen zaklad, njena sreča. Bog je vse in svet nič. Jaz sem taka, in z veseljem kličem: »O moj Bog, jaz nočem drugega ko tebe, tebi se popolnoma vdam!« 
»Dekla sem Gospodova, naj se mi zgodi po tvoji besedi.« 

DROBTINICE. 
Korenike našega serca. 
»Ljubezen do samega sebe, cenitev samega sebe in slepa prostost našega duha, to so korenike, ki jih ni moči tako lehko izriti iz človeškega serca. Oprečiti moremo samo njih sad, namreč grehe, ker njih mladike, namreč njih pervotne kali ne moremo popolnoma oprečiti, dokler smo na tem svetu, akoravno moremo vladati in zmanjšati njih število in moč z vajo njim nasprotujočih čednosti in posebno z ljubeznijo do Boga.« (Sv. Fran. Sal.) 
Skrivnostne čebele. 
»Čebele so nemirne in neprenehoma letajo po zraku, dokler nimajo kraljice; ko se pa ona rodi, se mirno okolu nje zberejo. Tako se godi tudi našim dušam, keder si Boga izvolijo za svojega kralja in Gospoda. Njih moči se potolažijo, in ko skrivnostne čebele se zbero okolu njega; od tam se ne vmaknejo, kaker keder jim vkaže kralj iti na biro vaj ljubezni do bližnjega — tedaj namreč one zapustijo skrivnostno občevanje z Bogom, keder je treba storiti bližnjemu kako dobroto«. (Sv. Fran. Sal.) 
Resen opomin. 
»Ti, o kristjan, se misliš meščevati nad svojim sovražnikom, keteri ti je morda kaj krivega storil; kipiš, razsajaš, goriš maščevanja: glej tje na Kristusa, zdravnika tvoje bolezni, glej tje na Odrešenika tvoje duše! Zaradi tebe je visel na križu, in še nisi meščevan? Hočeš se meščevati, in ne tacega, tako popolnega učitelja posnemati? Zato je hotel terpeti, da ti da zgled poterpežljivosti. Glej, kako visi in tebi bolnemu in hirajočemu iz svoje svete kervi zdravilo pripravlja. Glej, kako visi in s križa ko sodnjega stola zapoveduje. Poslušaj, kako moli: »Oče, pravi, odpusti jim, saj ne vedo, kaj delajo.« (Sv. Avguštin serm. II. de san.) 
Naše sidro. 
»Presveta Gospa, ti si sidro, na ketero smo privezali vse upanje svoje sem in tje plavajoče ladje«. (Sv. Jan. Damasc.) 
Ne sodi krivo. 
»Gdor ni sam hudoben, ne sodi lehko slabo o druzih; hudoben človek pa rad veruje, da so drugi njemu enaki«. (Sv. Krizostom). 

Drobtinice. 
Keder greš k spovedi, pomisli: 
1. Kako imenitno je to djanje mej tabo in Bogom. 
2. Da greš pod križ ko grešnik in spokornik jokat nad svojimi grehi in svojo nezvestobo do Boga. 
3. Da se predstaviš svojemu sodniku k računu od tvojega djanja in nehanja, in se tako pripraviš na sodni dan. 
4. Da greš čistit svojo dušo od grehu, zato da bi postala dopadljiva božjim očem. 
5. Da greš prejet v se sad neprecenljive kervi Kristusove, čiger zaslug si po milosti tega zakramenta deležen. 

Kako se imaš zaderžati v skušnjavah. 
Skušnjave so navadna vsoda tistih, keteri hočejo odkritoserčno Bogu služiti. To naznanja vže sam sv. Duh: »Moj sin (moja hči), ako hočeš stopiti v službo božjo, pripravi svojo dušo na boj«. Eccl. 2, 1. In sv. Pavel piše: »Vsak, kedor hoče pobožno živeti v Kristusu Jezusu, bo preganjanje terpel«. II. Tim. 3, 12. 
Ti naskoki na našo dušo pridejo pa zdaj od hudobe, zdaj od sveta, zdaj pa od lastnega mesa. Tu more pomagati edino Bog. V takih slučajih moramo klicati na pomoč Boga, kaker nas uče cerkvene molitve: »Bog pazi na mojo pomoč; Gospod hiti mi pomagat!« Moremo reči tudi z otročjim zaupanjem: »Naša pomoč je v imenu Gospodovem, keteri je vstvaril nebo in zemljo«. Ta mogočni Bog nam more pomagati, tudi ako bi proti nam vstal cel svet združen s hudobo. On nam bo tudi pomagal, ker je to obljubil in kar on obljubi, tudi zvesto stori. Peklenski skušnjavec pa je lažnjivec od začetka, in ko lažnjivca ga moramo v beg zapoditi. 
Oh, kolikokrat človek pade v skušnjavah, ker nima poguma in zaupanja v božjo pomoč! 
Sicer pa, ako hočemo serčno skušnjave premagati, moramo se zaupanjem v Boga združiti zmirom veče spoznanje svoje nevrednosti in slabosti. Ko je enkrat sv. Anton opat videl svet preprežen se zanjkami hudobnega duha, je stokajoč rekel: »Gdo se more teh rešiti?« in prejel je skrivnostni odgovor: »Samo ponižnost«. 
Bodi torej ponižen, in ne sodi drugih, ako so padli v skušnjavi; najberž bi bil ti v taki priložnosti še globokeje padel. Bodi ponižen tudi v sodbi samega sebe: skušnjava ti kaže, kam bi prišel, ke te ne bi Bog tako rekoč za roke deržal. On pa le ponižnega varuje pred padcem. Gorje pa v skušnjavah duši, ketera navadno visoko leta! 
Sicer pa naj si vsak globoko v serce vtisne, kar je Kristus pri izganjanju nekega hudobnega duhá rekel: »Ta versta hudobnih duhov ne more iziti, ako ne po molitvi in postu. Mark. 9, 28. O, to je gotovo, da se proti marsiketerim skušnjavam ni mogoče vojskovati samo sè zaupanjem v Boga in ponižno molitvijo! Gdor se proti takim skušnjavam posebno zoper sv. čistost, hoče koristno in vspešno vojskovati in jih premagati, temu je potrebno zatajevanje. Zdaj pa zdaj moramo zoperno meso s postom in drugim zatiranjem pod oblast duha spravljati, se ve da, ne neprevidno. Tu naj se popraša za dober svet duhovni vodja, in le edino po njegovem svetu se je ravnati. Kar pa more in tudi mora storiti vsak, da se bo mogel v skušnjavah vspešno boriti, je to, da zmirom berzda svoj jezik v govorjenju, ušesa v poslušanju, oči v pogledih, ker brez tega bo zastonj vsako drugo sredstvo, vsako drugo orožje. 
Poglej na božjo martro! 
Te zasramujejo in preganjajo? Poglej na božjo martro! Ti težke bolezni grenijo življenje? Poglej na božjo martro! Je tvoja duša polna strahu in britkosti? Poglej na božjo martro! Vse kar ti terpiš, ali moreš terpeti, je v neskončno veči meri za te terpel Kristus! Kaj še? Si li v življenju grešil toliko, da tako rekoč več nisi mogel? Poglej na Kristusa, čiger ena sama kapljica presvete kervi zadostuje neskončni božji pravici ne samo za tvoje, temuč za grehe celega sveta! 
Bodi zvest sv. katoliški cerkvi! 
Eno posebnih znamenj duhovnih otrok sv. Frančiška je vdanost in zvestoba do sv. rimske cerkve, kar je popolnoma po duhu svetega vstanovitelja. Sv. Frančišek je pervi vstanovitelj reda, keteri svojim otrokom naravnost zapoveduje pokorščino in spoštovanje sv. očetu papežu in sv. rimski cerkvi. In kar v pervem poglavju pravila za manjše brate toliko povdarja, ponavlja enako na koncu istega pravila v 12. poglavju. Sicer pa je že prej ko je začel živeti v društvu bratov po poterjenem vodilu, tako le jim govoril: »Pojdimo k naši materi sveti rimski cerkvi in povejmo svoj namen papežu, ker brez njegovega odobrenja se mi ne zdi nič dobro in stanovitno v redovnem življenju«. 
V vodilu tretjega reda je predpisano, da morejo tisti, keteri žele vstopiti v ta red, vže pred sprejetjem biti vterjeni v sveti katoliški veri in vdanosti do rimske cerkve in apostoljskega sedeža. Ta vdanost se pa mora pokazati posebno takrat, keder je sv. cerkev napadena in preganjana. In ti časi so naši časi; in kar je še bolj žalostno, sveto cerkev napadajo da vse načine tudi v tistih krajih, kjer se je pred leti jako spoštovala, jako ljubila. Ako hočemo biti pravi otroci sv. Frančiška, je zdaj pravi čas, da pokažemo svojo vdanost do sv. cerkve. V vsaki stiski sv. cerkve so pravi njeni otroci občutili njene britkosti, kaker da bi bile njihove, ter goreče molili za rešitev njeno iz nadlog. Ko je bil sv. Peter v verigah vklenjen, »je cerkev molila zanj brez prenehanja k Bogu«. (Ap.dj. 12, 5) O, molimo tudi mi za sv. Očeta, za škofe in dušne pastirje, da bi Bog dal bolje čase, da bi tako vsi mirno Bogu služili in enkrat dosegli mir nebeški. 
Spomnimo se na osodo nezvestih in brezserčnih otrok svete cerkve, kar naj nas zmirom bolj spodbuja k pravi zvestobi in vdanosti do nje. Ena najbolj znanih in ob enem najbolj strašnih kazni božjih v tem oziru je gotovo zadela Napoleona I. Ko je on vgrabil papeževo deželo, so ga sv. oče Pij VII. izobčili, na kar je pa on sramotilno odgovoril: »Kaj li on meni, da bo po njegovem izobčenju mojim vojakom orožje iz rok padalo?« Pet let potem so v resnici njegovim vojakom na ruskih tleh iz zmerzlih rok puške padale. Napoleon sam se je pa v hitrem begu peljal na Francosko, kjer je bil naposled odstavljen, vjet, in čez sedem let je oddaljen od sveta in človeške družbe vmerl na otoku sv. Helene v Atlantiškem morju. 
Taka ali enaka je pa bila zmirom osoda vseh tistih, keteri so se proti svoji materi, sv. cerkvi spuntali. Sicer to ni nič čudnega, ker božja beseda se vedno spolnjuje, kaker v drugih zadevah, tako tudi tukaj. Bog je vže pred dva tisoč leti rekel: »Preklet je od Boga, keteri svojo mater žali«. Prid. 3, 18. 
Da se nad nami otroci sv. Frančiška ne izpolni to božje prekletstvo, bodimo priserčno vdani naši materi sv. katoliški cerkvi. Poslušajmo radi njen glas! Govorimo spoštljivo o vsem, kar se nje tiče. Spoštujmo nad vse hiše božje, kjer nas naši duhovni pastirji hranijo sè svetimi zakramenti in z božjo besedo! Bodimo serčno vdani tistim, ketere nam je Bog dal za voditelje v raj! 


Drobtinice 
»Bolje bi bilo dati denar vbogim«! 
Ko se nabira denar za zidati ali lepšati cerkev, slišijo se kakšenkrat gori navedene besede. No, to je stara reč, saj ni nič novega pod soncem! Tako je govoril tudi Judež Iškarjot (Jan. 12. 5), ali sv. evangelij dostavlja, da ni tako govoril, ker mu je bilo mar za vboge, temuč le zato, ker je bil lakomen. Tudi dandanašnji tisti, ki tako govorijo niso najboljši dobrotniki vbožcev, temuč oni hočejo tako skrivati svojo lakomnost in vohernost, ker ne dajo nič ali prav malo za cerkve. 
Kaj ni že zavoljo tega izversten način miloščine, ako se z obilnimi zneski za popravljanje cerkva ali njih olepšavo da zaslužiti večkrat prav potrebnim rokodelcem? 
Ne sodi krivo! 
V življenju bl. Janeza Lobedava, frančiškani pruskega, keteri je v veliki svetosti živel in vmerl v 13. stoletju, se bere ta podučljiva dogodba. 
Neki dan, ko je bl. Janez bival v samostanu v Kulmzé, so njegovi sobratje slišali v njegovi celici govoriti. In kako so se zavzeli, ko so opazili ženski glas! Vže so začeli jako dvojiti nad sobratovo svetostjo; njih dvojba je pa dospela do verhunca, ko so zaslišali že celo otročji jok. Tedaj so pač kar poterkali na vrata, ali bl. Janez ne da od sebe glasu. P. gvardijan nato naravnost odpre, ali pobožnega redovnika najde samega v molitvi zamaknjenega, pa tudi vsega objokanega. Predstojnik mu vkaže pod sveto pokorščino, da mu pove, kaj se tukaj godilo. Sveti redovnik mu natanko, ali žalostno naznani, da se mu je prikazala Mati božja z božjim Detetom, ketero se je jokalo, ker da bo, komaj pred malo časom v onih krajih vstanovljena, katoliška vera pokončana in sveti kraji porušeni, — kar se je tudi za Martina Lutra zgodilo. 
Vsi osramoteni so sobratje šli iz celice svetega sobrata, ter si dobro zapomnili, kako se človek goljufa, keder se v sodbi prenagli. 
Nosi svoj križ! 
Kristus vabi vsacega, da naj nosi svoj križ, rekoč: »Ako hoče kedo za mano iti, naj samega sebe zataji, naj vzame svoj križ in mi sledi«. Mat. 16, 24. 
Križ, keterega ti je Bog naložil, je znamenje tvojega izvoljenja k zveličanju. »Ker tiste, ketere je previdel, tiste je tudi pred odločil, da bodo podobi njegovega sinu enaki«. Rom. 8, 29. 
Kristus nam je po križu vnovič odperl nebeška vrata; samo po poti križa moremo noter priti. 
»Zakaj se toliko bojiš nositi svoj križ,« praša Tomaž Kempčan, »ker vender križ ko gladka pot pelje v kraljestvo nebeško«? (II. 12). 
Molitev za sovražnike. 
Molitev za sovražnike ima večkrat čudežen vspeh. Kristus zaveržen od svojega naroda, pribit na križu, moli za svoje sovražnike in glej — svet se spreoberne k veri kerščanski. Sv. Štefan moli za jude, keteri so ga kamenjali in iz Savla, keteri se je veselil nad njegovo smertjo, postane goreči apostelj narodov — Pavel; i. t. d. 
Molitev za sovražnike je Bogu tako dopadljiva, da dela take čudeže. Naj nas ta resnica spodbuja! 

V skušnjavi. 
Enkrat je sv. Frančišek sedel skupaj z enim svojih tovarišev, keteri ga je tako-le nagovoril: »O moj dobri oče, molite za me; ako vi to storite, bom oproščen skušnjav; saj vam je znano, kako sem ž njimi obložen čez svoje moči«. 
Na to odgovori sv. Frančišek: »Ravno te skušnjave so vzrok, da vas imam za pravega služabnika božjega. Zagotovim vas, da bolj ko ste skušan, bolj vas ljubim«. 
»Premagana skušnjava, pravi on nadalje, je perstan, s keterim se Bog tako rekoč poroči z dušami. Kedor ni skušan in ne terpi, se ne more imeti za pravega služabnika božjega. 
Dosti jih vidim, keteri se hvalijo sè svojim duhovnim napredovanjem, ker so preživeli dolgo časa, ne da bi bili imeli skušnjave; ali naj vedo, da je Bog na tako sladek način ž njimi postopal zaradi njih slabosti. 
Previdnost božja ne izpostavlja velikim vojskam razun tiste, keterih čednosti je dobro poskusila.« II. Celan. p. 212. 
Bodi hvaležen, ker si se rodil v sv. katoliški veri. 
Pomisli najpred, kolika sreča je za te, ker si otrok svete katoliške cerkve! Ako Kristus pravi da: »Gdor veruje in je kerščen, bo zveličan« Mat. 16, 16, velja to naravno le o pravi veri, ketero je Kristus oznanjeval in svojim aposteljnom, najpred sv. Petru, vkazal učiti. Ako se tudi drugoverci, kerščeni, zveličajo, se more to le takrat zgoditi, ako so, ne da bi znali, v zmoti ter žive v dobri veri, to je, prepričani, da so v pravi cerkvi Kristusovi. In vender, koliko milosti niso oni deležni, ketere nam naša sv. cerkev v obilnosti podaja, kaker so: odpuščenje grehov v zakramentu sv. pokore, sv. rešno telo v sv. obhajilu, pokrepilo proti viharjem ob odhodu v večnost sè sv. oljem, naposled ves blagoslov, keteri nam prihaja iz občestva svetnikov! Oh, koliko milosti zadobiš ko otrok sv. cerkve! »Da bi le spoznal dar božji!« Ivan 4, 10. 
Zahvali se večkrat Bogu za to milost. Varuj sebi in podložnim ta biser. Prizadevaj si na vso moč, da se katoliška sv. vera zmirom bolj spozna in razširja. Naj bolj pa skerbi živeti kaker ti ona zapoveduje, zato da boš v tej sv. cerkvi, ketere temeljni kamen je Jezus Kristus, dober kamen tudi ti. Zato opominja sv. Peter, da se varujmo vsake hudobije, ter da bodimo v vsem Bogu dopadljivi. 1. Pet. 2, 5. 

Serce Marijino. 
Skrinja zaveze je predpodoba presvetega serca Marijinega, ker kaker je bila ona iz nestrohljivega lesa, tako je bilo tudi brezgrešno serce Marijino prosto vsacega poškodovanja; kaker je bila ona od zunaj in od znotraj vsa se zlatom pokrita, tako je bilo serce »Matere lepe ljubezni« popolnoma ljubezni do Boga in do nas napolnjeno; kaker je skrinja zaveze hranila tabli zapovedi božjih, tako je imelo serce Marijino se zlatimi čerkami od sv. Duha v sebi zapisane vse zapovedi, ketere je Odrešenik na ta svet prinesel; kaker je imela skrinja zaveze nekaj mane, od Boga v hrano svojega ljudstva iz nebes poslane, tako je tudi Jezusova Mati v sercu, kaker sladko in dragocenjeno mano, hranila vse skrivnosti, ketere je njen božji Sin za nas storil na zemlji, ob enem tudi besede življenja in nebeške resnice, ketere nam je iz nebes prinesel. Sv. Bonaventura. (In Luc. 2). 

Dolžnik, bodi hvaležen! 
Kako bi bil vender hvaležen do tistega, keteri bi te rešil velicega dolga, ke bi namreč plačal on namestu tebe ali pa porok bil za te! Ti ne bi nigdar pozabil tacega dobrotnika! Hvalil bi ga zmirom in povsod. 
No, glej, tvoja duša je, vsa obdolžena, padla v roke božje pravičnosti, ketera jo je zato obsodila v večno terpljenje. Ali neizmerna ljubezen, Sin Božji, je za te plačal neskončni dolg, in te tako rešil večnega pogubljenja. In ti na to nič ne misliš? O nehvaležnež! 
Prej učenec, potem učitelj! 
Koliko jih je, posebno v naših časih, keteri hočejo druge učiti tega, kar se oni sami niso učili. Hoče se vladati in vkazavati, prej ko se je učilo druge slušati. Hoče se soditi in razsoditi o stvareh, o keterih se nima obenega znanja; hoče se biti učitelj ali učiteljica, ne da bi se bilo skušnjo prestalo. Iz tega sledi tudi pogostoma tako žalosten nasledek. Zato govori Modri: »Uči se prej ko govoriš!« Eccli. 18, 19. Posebno svari nadalje mladino: »Moj sin, sprejmi nauk od mladosti, tako boš tja v starost našel modrost.« Eccli. 6. 18. 
O, ke bi se vsi po tem nauku ravnali! 
Ne zaničuj berača! 
Bere se v življenje bl. Čika (Frančiška) iz Pezara, III reda, da je hodil miloščino pobirat za se in za vboge, kaker je to navada frančiškanov in kapucinov. 
Neki dan se je vračal domov s spolnimi vrečami. Dva človeka sta ga začela zmerjati, da je pohajač, da zlorabi priprostost dobrih ljudi i. t. d. Ali glej, Bog je oba precej kaznoval. Enega je popadla strašna božjast, drugi je postal pa mutast. 
»Miloščina briše grehe.« 
Grešnik se sicer z miloščino ne more od pekla odkupiti, ali, ako on iz miloserčnosti potrebnemu pomoli milodar, s tem vstavlja nad sabo kaznujočo pravičnost božjo. »Skrij miloščino v sercu vbozega; ona bo za te prosila, da se ti kaj hudega ne pripeti. Eccli. 29. 15. 
Miloščina torej Boga naj prej gane k večemu vsmiljenju, mej tem ko terdoserčnost Boga vodi h pravičnosti. 
Gorje torej terdoserčnim grešnikom. Njih poguba je blizu. Za miloserčnega grešnika imamo pa vzrok k velikemu upanju, da se bo spreobernil in rešil. 
Molimo za žive! 
Moliti moramo za se, moliti za duše v vicah, ketere si ne morejo pomagati, moliti pa moramo tudi za žive naše bližnje, posebno za bolne, žalostne in nad1ožne. 
Ta molitev je Gospodu Bogu jako dopadljiva. On sam nam govori po sv. Jakobu: »Mo1ite eden za druzega, da se zveličate. 5, 16.« 
Koliker bliže nam je kedo v žlahti, in koliker bolj smo komu dolžni biti hvaležni, toliko večo dolžnost imamo zanj moliti. 
Zato imajo največo pravico na našo molitev: stariši, žlahta in dobrotniki. Sploh pa ne smemo iz svoje molitve izključiti obenega, tudi največega svojega sovražnika ne. 

Rabi dobro svoj jezik. 
Bog še dandanašnji poveličuje dva svetnika, ker sta dobro rabila jezik. V Padovi vzderžuje nestrohnjen jezik sv. Antona, v Pragi pa jezik sv. Janeza Nepomučana; pervega zavoljo govorjenja, druzega zavoljo molčanja. 
Sv. Anton je rabil jezik, da je ž njim Boga slavil, in ljudi spodbujal k slavi božji. Oh, da bi tudi mi rabili v tak namen svoj jezik! 
Sicer pa govori še več z Bogom v molitvi, ko o Bogu z ljudmi, zlasti če nisi poklican k pridiganju. Vender pa tudi ti pridigaš, oznanjuješ Božjo hvalo, ako po njegovi sveti volji govoriš, keder si dolžan: bodisi, da otroke ali podložne k dobremu spodbujaš in od zlega odvračaš, bodisi, da se nekerščanskemu sploh grešnemu govorjenju zoperstavljaš, kjer to zahteva čast božja ali dobro ime bližnjega, bodisi, da spoznavaš svojo krivico in se svojih grehov odkritoserčno spoveduješ. 
Pomisli pa tudi in poslušaj kaj ti govori molčeči jezik sv. Janeza Nepomučana. Sv. Janez je vmerl, ker ni hotel oskruniti spovednega molčanja. 
Si li v stanu tudi ti molčati, ako ti je kaj skrivnega izročeno? Vedi da bi se v takem primeru, ako bi razodel skrivnost, lehko tudi smertno pregrešil. Molčati moramo tudi o pogreških bližnjega, keder mu z razodevanjem ne bi nič koristili; molčati moramo tudi o svojih dobrih lastnostih in delih; sploh se moramo varovati mnogega, obilnega govorjenja, ker »mnogo govoriti je težko brez greha. Preg. 1, 9. 
Jako dragoceno je pred Bogom molčanje, ako ponižno sprejmemo ražaljenja in nezaslužena obdolženja, keder nas veče dolžnosti ne silijo govoriti. 
Sicer, ako hočemo berzdati svoj jezik, tako da ne bomo imeli od njega slabih nasledkov, moramo rabiti resna sredstva. Sv. Pismo pravi: »Gdor obvaruje svoja usta, obvaruje svojo dušo.« Preg. 13. 3. Gdor se z obeno besedo ne pregreši, ta je popoln človek,« pravi sv. Jakob (3, 2); »gdor pa misli, da je bogaboječ, in svoj jezik ne berzda, vera njegova je ničemerna«. (1, 26). Ta majhen ud, kliče isti apostelj, koliko zla zakrivi, — majhen ogenj, keteri užge velik gozd (3, 5)! Pravi nadalje, da je jezik kermilo, ketero vodi ladjo. In kaker mora kermar vedno biti pri kermilu, tako moramo tudi mi vedno stražiti svoj jezik. Pri tem težavnem delu, moramo rabiti nad vse, dve sredstvi, namreč, spraševanje vesti zvečer, in molitev. Priporočajmo se tudi ljubim svetnikom, in posebno sv. Janezu Nepomučanu in sv. Antonu. 

Spoznaj samega sebe! 
Gdo si ti? Človek, ki ni na svetu, ko le zato, da Boga poveličuje; grešnik, ki si je sto in stokrat pekel zaslužil. 
Kristijan si, keteri moraš biti križan; v presrečnem številu izvoljenih si, ali zato moraš mnogo na tem svetu terpeti, da se zveličaš. 
Ker je temu tako, zakaj pa, namestu da bi Boga poveličaval, povsod in zmirom le svojo slavo iščeš? Zakaj nočeš delati na tem svetu pokore, ko jo boš moral drugači delati zastonj celo večnost v peklu? 
Kristijan si, pa sovražiš križ in terpljenje, in celo godernjaš, ako te Bog tepe? 
Hočeš li dospeti v nebesa po drugem potu kaker po tistem, po keterem so tja prišli izvoljeni nebeški prebivavci? 

Kak razloček! 
Jezus je bil vbog na zemlji, jaz pa hočem biti bogat. Jezus je bil ponižen, jaz sem pa prevzeten. Jezus je bil krotak, jaz sem pa serdit. Jezus je bil poterpežljiv, jaz pa nočem nič poterpeti. Jezus je odpustil svojim sovražnikom, jaz se pa hočem maščevati nad svojimi. Jezus je bil pokoren svojim podložnikom, jaz pa nočem biti svojim predpostavljenim. Jezus je bil sovražen, jaz pa hočem, da me naj vsi ljubijo. Jezus je bil zaničevan, jaz pa hočem biti spoštovan. Jezus je živel na skritem, jaz se pa želim vsem kazati. 
Jezus je šel v nebesa po terpljenju, jaz pa hočem tje dospeti plavajoč v nasladah. Jezus je vmerl na križu, da bi zadobil slavo, do ketere je vže po sebi imel pravico; jaz pa nočem nič terpeti za slavo, do ketere nimam nobene pravice. 
Je li pametno, da se godi bolje sužnju ko sinu, bolje grešniku ko nedolžnemu? 
Kako se mislim zveličati, ako ne bom podoben svojemu Odrešeniku? 


Terpljenje. 
Najbolj gotova pot, ketera vodi v nebesa, je pot terp1jenja. Postave terpljenja se nobeden človek na tem svetu ne more ogniti. Bog je tako odredil, ker je naše serce jako nagnjeno k veselju in vživanju. Brez terpljenja bi se človek na vsako pozemeljsko stvar navezal in v pozemeljskih stvareh bi pogreznjen živel. Da, človek mora v tej solzni dolini od vseh strani terpeti, od svetá, od ljudi, od samega sebe. 

Tvoj pravi prijatel! 
Srečen, gdor ima pravega prijatela, keteri mu more in želi pomagati v vsaki potrebi. 
Ako pravemu prijatelu razodeneš svoje radosti, se pomnožijo; ako mu razodeneš svojo žalosti, se ti stiskano serce razširi. 
Ali kako težavno je najti, in kako lehko zgubiti prijatela! Majhina sumnja, obrekovanje, da, celo ena sama besedica večkrat zadostuje, da se popolnoma preterga vez tudi dolgega prijateljstva. 
Sicer pa, ako stavim v Jezusa vse svoje zaupanje, ako si njega izberem za prijatela, sem gotov, da me on ne bo nigdar zapustil! 
Res je, mili moj Jezus, da lehko pretergam z grehom vez ljubezni mej tabo in mano, in oh! kolikokrat se je to zgodilo! Ali: »Odpustil si zlobnost greha mojega.« Tebi vžaljenemu zadostuje skesano serce, in zopet se poverne staro prijateljstvo, stara ljubezen! Ti si torej moj pravi prijatel. 

»Zgodi se tvoja volja.« 
Človek je na tem svetu jako nesrečen. Se ve da je temu sam vzrok, ker ni hotel slušati svojega Stvarnika, keteri ga je postavil srečnega v celem pomenu besede v preblaženi raj. In, oh, v kako brezno zla je padel pervi človek po grehu, in vsi njegovi otroci za njim! Da v veliko brezno vsacega zla nas je pahnil greh. Obloženi smo od vseh strani s križi in britkostmi. Naša telesa so podložna brezštevilnim boleznim, naše duše neizrečenim notranjim stiskam in žalostim. Danes nas tare ena bolezen, jutri druga, danes nas zadene nesreča v hiši, jutri na polju, zdaj smo preganjeni celo od naših prijateljev, potem pa zasmehovani. Kaj naj pa rečem o togah in nesrečah dušnih? Oh, mili Bog! te še dosti bolj človeka tlačijo. Poglej, predragi bravec, tistega bogoljubnega človeka, kako se mu bere na obličju notranja žalost. Kolikokrat ga tare dvojba, v takem li stanu se nahaja njegova duša Oh kako britko in kervavo joče njegovo prestrašeno serce, nevedoč je li v milosti božji, čaka ga li raj nebeški, ali pa je sovražnik božji, keterega čaka večni pekel. Oh kolikokrat se mu zdi, kaker da se mu je osušila njegova duša, ker ne občuti obene sladkosti v izpolnjevanju svojih dolžnosti in v bogoljubnem življenju! Oh kolikokrat ga napadajo strašne grozovitne skušnjave, v ketere akoravne ne privoli, se mu venderle zdi da je od njih njegova duša černa ko vrana. Da, nesrečno je človeško življenje. 
Sicer, poslušaj me bogoljubni bravec. Tebi je znano, da mornarji na visokem morju vodijo ladje po neki zvezdi, ki se imenuje polarna ali tečajna zvezda. Tudi ti se posluži tečajne zvezde na morju tvojega življenja. Ali kako se imenuje ta duhovna tečajna zvezda? Oh, ta ti je božja presveta volja. Zato, kedar si v morju britkosti, kedar tvojo dušo napade peklenski sovražnik, kedar se ti zdi, da te je Bog zapustil, oh vzdigni svoje obupaj oče serce, proti tej zvezdi, proti Bogu, ter reci se vsem sercem: »Zgodi se tvoja volja«. Ti moj Bog hočeš da sem vbog, nesrečen v mojem imetju, bolan, zasmehovan, preganjan i. t. d, naj bode kaker ti hočeš.« Dà, predragi bravec, vdaj se popolnoma volji božji, in tako boš srečen na tem in na drugem svetu, ker boš živel v miru, brez keterega ni sreče. Da se pa serčno in stanovitno poprimeš te vaje, ti tu napišem nekoliko izgledov svetnikov, in posebno tistih, keteri so radovoljno terpeli na zdrava, najdražjem daru našega Očeta nebeškega. 
Eden največih izgledov vdanosti v božjo voljo, je v starem zakonu sv. Job. Poglej ga nesrečnega v vsem, kako leži na smerdljivi slami, ves pokrit z gobami od glave do pet. Zapuščen, zasmehovan celo od svoje žene, kaj govori on? »Oh moje največe tolažilo je to, da mi, tareč me z britkostmi, ne odpustiš« (da se me nevsmiliš) Job. 6. 10. In na drugem mestu: »Ako primemo od Boga dobro, zakaj naj ne bi prijeli tudi slabo«. 2. 10. Izpustimo mnoge druge izglede iz starega in novega zakona, obernimo pogled na neketere znaniše, zlasti iz rede sv. Frančiška. Najpred poglej samega našega milega Očeta Frančiška. Oh kako je bil vdan v božjo voljo v bolečinah, ketere je terpel posebno zastran oči ! Potem pa, kake bolečine so mu prizadevale rane Jezusove, ketere je imel vtisnjene v presrečnem telesu! Ali kaj je rekel enkrat nekemu tovarišu, keteri ga je opominjal, da naj prosi Boga, da ga reši bolečin? »O Gospod, je rekel, zahvaljam se ti za te bolečine, in te prosim, da jih še pomnoži; saj je to, kar jaz čez vse drugo želim, da me namreč brez milosti tareš«. Sv. Mati Klara je bolehala 28 let, ali nigdar se ni tožila, temveč velikokrat se Bogu zahvaljevala. 
Bl. Angela Folinjska, tretjerednica, vprašana kako more terpljenje in nasprotnosti s tolikim veseljem prenašati, je odgovorila: »Verujte mi, da se vrednost britkosti ne pozna, ker ako bi jo dobro poznali, prepirali bi se in eden drugemu krali priložnosti terpljenja«. 
Enkrat se je prikazal Jezus bl. Baptisti Varani, iz reda sv. Klare, ter ji tako govoril: »Veruj mi, hči, da sem ti zmirom večo ljubezen izkazaval, kedar sem ti pošiljal britkosti, ko, kedar sem te deržal v svojem naročju. Vedi, da ne grešiti je veliko dobro, ali veče je delati dobro, največe pa od vseh je terpeti po božji volji. 
Bl. Humilijana, tretjerednica, leže v postelji od bolezni na njo pripeta, je zdihavala proti nebu: »Oh bodi zahvaljena moja večna Ljubezen, bodi zahvaljena, za vse križe, ketere mi pošiljaš.« 
Ako se pa nahajaš v dušnih žalostih, predragi bravec, spomni se na sv. Terezijo. Ona je terpela skoz osemnajst let strašno notranjo suhoto. Vse, kar se je tikalo njene duše, se ji je delalo težavno. Obene sladkosti ni občutila, obenega veselja na poti popolnosti. Kaker sama pravi, tako britko je bilo to njeno življenje, da bi si privoščila raje naj veče telesno terpljenje, ker je dušno stokrat hujše od telesnega. Kaj je pa v takem stanu govorila: »Moj Jezus, vmreti ali terpeti.« Sv. Marija Magdalena Paciška je pa celo Jezusa prosila, da naj jo pusti še živeti v boleznih in togah, ter je zdihavala: »Ne vmreti, temuč terpeti.« Govorila je pa tudi večkrat: »Oh, vsako terpljenje je sladko, kedar pogledamo Jezusa na križu«. 
Posnemaj, predragi bravec, te izglede; boš videl, kako boš srečen, ker gdor se vda v božjo voljo, ta se vda viru vsega dobrega, kakor imenuje sv. Anzeljm voljo božjo. Sicer premišljuj večkrat sledeče zlate besede sv. Aljfonza: »Ako imamo kako naravno pomanjkanje na duši ali na telesu, ako imamo slab um in spomin, ako imamo kriv kak ud, ako smo slabega zdravja, ne se tožiti! Kaj smo mi pri Bogu zaslužili, in kako dolžnost je imel On nam dati izversten um in pamet, ali zdravo in lepo telo? Kaj nas ni mogel vstvariti gerdih, nas ni mogel celo pustiti v ničemer? Zahvalimo se mu, za to kar nam je dal, in s tem bodimo zadovoljni. Gdo ve, kaj bi se z nami zgodilo, ako bi imeli izverstne duhovne lastnosti, terdno zdravje, lepoto? Morda bi se pogubili. Koliko učenih se je pogubilo zastran prevzetnosti! Koliko jih je palo v ostudno brezno peklensko zaradi telesne lepote in terdnega zdravja! Od druge strani pa koliko vbogih bolnih, gerdih se je izveličalo! keteri bi se bili vekoma pogubili, ako bi bili bogati, zdravi, lepi«. Padi toraj na kolena, dragi bravec, kedar te nesreče zadenejo, ter serčno zavpij: »Zgodi se tvoja volja«! — 

Deset zlatih pravil za hišnega gospodarja. 
1. Spoštuj ime, ketero nosiš in delo, ketero opravljaš. Postopaj tako, da te bodo bližnji spoštovali zavolj tvoje pridnosti in poštenosti. Bodi pošten, zvest in vesten. 
2. Bodi zgleden oče. Dolžan si dajati svojim domačim in posebno svojim otrokom dober zgled. Kakeršen gospodar, tak hlapec; kakeršen oče, taki otroci. 
3. Z Bogom začni in z Bogom končaj. Moli zjutraj pred delom in zvečer po delu. Na božjem blagoslovu je vse ležeče. Ako si ti pagan, ne bodo kristijani tvoji domači. 
4. Postopaj sè svojo ženo kaker sè sabo, in z otroci kaker s tebi izročenimi božjimi zastavami. Pazi, naj ti lepo molijo, kerščanski nauk ne zanemarjajo, v cerkev pridno hodijo in se sè slabimi tovariši ne bratijo. 
5. Kar zaslužiš, prinesi domov; ti moraš skerben oče biti in ne zapravljivec, ki dela nesrečne in vboge ženo in otroke. Zaslužek mora biti primeren; zato vredi stroške po njem. Dober del svojega zaslužka zapravljati v kerčmi, to se pravi krasti ga družini. 
6. Delaj in bodi varčen, ti in tvoja žena. Denar se težko pridobi in lehko zapravi. Vadi svoje otroke varčnosti; naj se vže zgodaj naučijo, kako težko je skerbeti za živež in obleko. Ako se otrokom v vsem vstreza, ne bodo nigdar znali ceniti vrednosti denarja. 
7. Varuj se »čevljarskega« pondeljka! Ali enako s požrešnostjo onečaščene nedelje! Gdor posvečuje nedeljo, bo delal tudi v ponedeljek. Zračunaj malo, koliko stane onečaščena nedelja in »čevljarski« pondeljek! Zračunaj koliko na leto! 
8. Varuj se igre! To je jako nevarna strast. 
9. Ne delaj dolgov! Ne pri mesarju, ne pri peku, ne pri štacunarju, ne pri kerčmarju. Nad vse se pa varuj oderuhov, ker drugači si zgubljen. Dolgove je lehko delati, ali ne poravna se jih lahko. 
10. Pazi na svoje sinove in hčere; oni ti bodo delali čast ali sramoto, kaker hočeš. 

Gerde poti k zveličanju. 
Večkrat so božje poti jako gerde in težavne, ali one so vender poti, ki vodijo k zveličanju. Nad nami je mnogo nerednega; ako hočeš postati enkrat prebivavec nebeški, moraš pustiti, da se te žaga, obla in pili; tudi koliko pokore moraš delati za stare grehe, preden imaš vstopiti v rajske dvorane! 
Za vse to te vodi miloserčnost božja po gerdih, potih, za to da te bo mogla enkrat pustiti v večno slavo. Ko je Tobija oslepljen doma sedel, in ga je celo lastna žena zaničevala, je k Bogu zdihoval: »Gospod, ti si pravičen, vse tvoje sodbe so pravične, in vsa tvoja dela so miloserčnost.« Tob. 3, 2. 

O koristi samostanskega življenja za svet. 
Dandanašnji jih je mnogo, ki mislijo, da, gdor gre v samostan, je zgubljen za svet. Je li pa to res? Ravno narobe. Celo, ako se pusti na stran delovanje mnogih samostanov, keterih poglavitni namen je koristiti človeštvu, koristijo mnogokrat svetu osebe, ketere se popolnoma službi božji posvetijo, veliko več od njih, ki delajo mej svetom naj več hrupa; zato pravijo tudi imenitni možje, da so redovniki mirni vzderževavci sveta. 
Oni vzderžujejo svetu najprej božjo naklonjenost, ker si prizadevajo, ko posredovavci človeštva, Bogu zvesto služiti, Bogu za celi svet svoje molitve darovati. Zato imajo poseben delež dobrih del samostanov tisti ljudje, ki na keteri si bodi način skerbijo, da se samostani ohranijo. 
Samostansko življenje daje nadalje ljudskim prizadevam višjo namero in krepkejšo podlago. Svetni ljudje, posebno v naših časih, hrepenijo skoraj edino po pozemeljskih dobrotah, po dobičkih in grešnih sladnostih; višjih duhovnih dobrot je videti kaker da ne poznajo. Samostansko življenje pa vže samo po sebi kaže človeku višji svet, višja dobra, in ga s tem obvaruje brezna poželjivosti ter ga ob enem spodbuja tudi mej svetom grešno veselje zaničevati, ter po dušnem hrepeneti. Na tak način je samostansko življenje, kaker pravi frančiškanski martirologij, za bolni svet nebeško zdravilo. 
Naposled, tri samostanske obljube so za svet obramba njegovih najbolj dragocenih in najpotrebniših dobrot. Radovoljno vboštvo obsoja službo mamonovo, bogastva in lakomnosti, zavoljo ketere terpi veliko nevarnost služba božja, edinost in mejsebojna ljubezen. Deviška čistost je resen opomin k obvarovanju stanovske čistosti in zakonske zvestobe, od keterih je odvisna družinska sreča. Naposled, popolna pokorščina redovnikov vabi svet h pokorščini do vsacega predstojnika, na čemer stoji blager človeškega društva v deržavi in cerkvi. 
Ti opomini so pa še toliko bolj važni, ker jih redovniki ne samo z besedo, temuč se zgledom oznanjujejo. Iz tega sledi tudi, da so bili in bodo še za naprej samostani zavetje vseh sveta in tolažbe potrebnih ljudi, mej svetom živečih. Od druge strani je pa tudi gotovo, da ravno zavolj gori omenjenih koristi samostanov, brezbožni ljudje in posebno brezbožne vlade toliko besnijo na samostane, ker so jim tern v očeh. 

Jako važno! 
Navadimo se milo soditi o vsacem. Ljudje smo, torej se lehko goljufamo. Le Bog pozna serca. 
Ne bodimo tako nepremišljeni, da bi precej verovali tistim, ki se zdi, da nimajo druzega posla ko raznašati vse, kar bi moglo škodovati dobremu imenu bližnjega. Bolje in previdniše ter ob enem miloserčno je take novosti imeti za zmote. Nad vse se je treba varovati slabe sumnje, kjer ni gotovih dokazov. 
Gdor je vajen slabo misliti o svojem bližnjem, je v resnici nesrečen; redko kedaj živi v miru. Gdor vse krivo sodi, povsod in vse graja, je jako oddaljen od spoznanja samega sebe, torej tudi od pobožnega življenja. 
Keder je greh ali pogrešek bližnjega gotov in očiten, imejmo vsmiljenje z grešnikom, prizadevajmo si v sercu te njegove slabosti koliker je mogoče opravičevati, misleč, kako šibka je naša natora in kako k slabemu nagnjena. Pripisujmo tak greh ali pogrešek moči hude skušnjave, ali pa majhini lenobi. Pomislimo da, ke bi bili mi v enaki nevarnosti, bi bili, brez milosti božje, padli še globokejše. 
Sicer pa ne sledi iz tega, da predpostavljeni ne smejo posvariti ali celo kaznovati očitnih grehov ali pa pogreškov, keder to tirja čast božja, resnica in pravica. Nikaker ne smejo oni v takem slučaju greha spregledati. Tu se obsoja edino terdo serce, brez odkritoserčne ljubezni do bližnjega, čigar slabosti le vedno strogo sodi. 

»Jaz te odvežem …!« 
Ko spovednik pri sv. odvezi govori te tolažbe polne besede, je jako pobožno in koristno misliti, da smo na Kaljvariji, in da presveta kri našega Zveličarja iz njegovih ran teče na nas, da bi nas oprala vsih grehov. 
Kaj so majhini grehi? 
Tudi ž njimi žalimo, akoravno ne težko, božje lastnosti. Z jezo nasprotujemo neomahljivi kratkosti božji: z občutki nevoščljivosti nasprotujemo brezkončni ljubezni božji; kriva sodba, majhino obrekovanje itd. rani najvikšo njegovo pravičnost! 
Ljubim li svojega bližnjega? 
Da, ljubim ga in odkritoserčno, ali le takrat je ta moja ljubezen prava, ako sem žalosten, ko moj bližnji terpi stiske in bolečine, ako sem vesel in zadovoljen, ako se veselim, ko se mu dobro godi, kaker da bi se meni! In le tako se ne bo v moje serce priklatila nesrečna nevoščljivost, ketera toliko hudega dela mej ljudmi vže od začetka sveta. 

Serce … 
Serce je v sebi majhino, ali neskončno v svojih željah. Naj si bodo nebesa še tako velika, naj si bo nebeška blaženost še tako brezmejna, vender je serce človeško še veče! Ono je tako veliko, da ga more edino Bog napolniti! 
Edino Bog! … in ako ga on ne napolni, vmerje od lakote ... Leta ko čebela s cvetlice na cvetlico, to je od stvari do stvari; ali ne srečno kaker čebelica, ki tako nabira med, temuč nesrečno serce ne najde, česer išče, ne najde miru. Komaj se pa nemirno serce daruje Bogu, precej začne vživati mir, precej se nasiti! 

Blaženi Monaljd Koperski, reda manjših bratov. 
Kaj je pa to? Nov svetnik, in celó v Kopru? Da, nov za mnoge, skoraj za vse bravce »Cvetja«, ali sam po sebi jako star svet sin sv. Frančiška, o keterem kaj izvedeti bo gotovo mikalo posebno naše tretjerednike okoličane, saj so oni od leta 1904 lehko večkrat videli za porcijunkuljo odkrite, drugači pa blizu oltarja brezmadežnega Spočetja pokrite ostanke tega blaženega v cerkvi sv. Ane. 
O bl. Monaljdu je nam sicer do zdaj še mnogo neznanega, tako da za gotovo ne vemo, kedaj in kje se je rodil. Mnogi pisatelji isterski in daljmatinski pišejo, da je bil koperčan ali pa piranec. Ali, akoravno bi se to rado za gotovo vedelo, vender ni prevelika škoda, če se ne. Gotovo je pa, da je bl. Monaljd živel v 13. stoletju v veliki svetosti, ter bil provincijalj starodavne daljmatinske provincije, ki se je do leta 1393 imenovala »provincija Slavonije«, ter da je vmerl v Kopru, v samostanu sv. Frančiška, okolu leta 1280. 
Najstariši spisi, ki pričajo o bl. Monaljdu, kaker n. pr. rokopis (Codex oxon. miscell. 526) spisan od leta 1384-1385 v Trogiru (Traù) in Jernej Pizanski, sloveči frančiškanski zgodovinar 14. stoletja, imenujejo našega Monaljda s častjo ko učenjaka, in Koper ko kraj, kjer počiva njegovo truplo. Vže po teh dokumentih vemo, da je bil učen doktor cerkvenega prava. 
Ali nad vse stare spise dragocenjeno je pričanje slovečega frančiškana P. Petra od Janeza Olivija, keteri se v svojem delu: »Defensi«, spisanem leta 1285 spominja bl. Monaljda s temi besedami: »Brat Monaljd, ki je bil svet brat in minister v našem Redu« ... Torej svetnik in provincijalj! P. Oliviju, čiger viharno življenje v obrambo pravega duha sv. Frančiška v redu ni tu kraj opisavati, ne piše nič o učenosti bl. Monaljda; vender pa omenja njegovo učeno »Summo«, ketera nam je še lepo ohranjena v več rokopisih v knjižnici sv. Antona v Padovi. Eden teh dragocenih rokopisov je bil spisan, kaker dokazuje podpis prepisatelja, Bonaventure iz Verone, leta 1293. Ako bi kak učen bravec kedaj šel v Padovo k sv. Antonu, in poprašal po rokopisih »Summe« bl. Monaljda, bi mu jih gotovo pokazali. 
Iz tega sledi torej, da je bl. Monaljd v 13. stol. slovel ko svetnik in učenjak. 
Da je bil svet redovnik, nam pričajo ohranjeni njegovi ostanki. Ali prej ko o njih kaj napišem, moram povedati, da je bil v Kopru frančiškanski samostan vže leta 1260 (Naldini Corografia 1700), in v tem samostanu je vmerl v sluhu svetosti naš bl. Monaljd. V 14. ali 15. stoletju je pa tudi v tem samostanu opešal duh sv. Frančiška, posebno glede vboštva; prebivali so noter minoriti, ki so kesneje, posebno v 16. stol. od raznih papežev glede sv. vboštva prejeli poterjenje mnogih polajšanj. Vender so v svoji cerkvi »sv. Frančiška«, kjer je zdaj učiteljišče, s častjo hranili telesne ostanke bl. Monaljda do leta 1806. 
Koperski škof Naldini piše leta 1700, glede teh ostankov, da se hranijo v kapelici sv. Marije Magdalene v cerkvi minoritov, in sicer v krasno izdelanem zaboju, z napisom: »Tu počivajo kosti bl. P. Monaljda iz Reda M. B.« V ta novi zaboj so jih preložili iz kamnenega groba leta 1617. Mej letom je zaboj ostal v zidu, dne 1. in 2. avgusta vsako leto so pa ostanke odkrite izpostavljali javnemu češčenju vernih. Da je to trajalo do leta 1806, ko je Napoleon I. mej drugimi samostani v Kopru zaperl tudi samostan sv. Frančiška, se ne more dvojiti, saj bi drugače sv. ostankov ne bilo več. Sicer pa ni davno, kar je pisavcu teh verst dobro znan koperski mizar, tretjerednik, pravil, da se je enkrat ko otrok hvalil svoji stari materi, da je mej drugim v družini, kjer so hranili takrat te sv. ostanke, tudi to skrinjico videl, ona pa, jako stara, mu je odgovorila: »Oh, kaj mi pripoveduješ o tej skrinjici, saj sem jo jaz tolikokrat videla in poljubila v nekdanji cerkvi sv. Frančiška!« 
Patri minoriti so pred odhodom izročili mej drugim tudi skrinjico sv. ostankov nunam sv. Klare; ali ko so francozi malo kesneje spodili tudi klarisinje, ste dve nuni iz žlahtne družine Gravisi vzeli sabo v rojstno hišo več umetnih reči in tudi skrinjico svetih ostankov bl. Monaljda. Po njijuni smerti je prišlo njih posestvo v druge roke, ob enem tudi sv. ostanki. Proti koncu prejšnjega stoletja se je skrinjica izročila veliki, negdanji škofijski cerkvi v Kopru, kjer pa ne samo ni bila v obenem češčenju, temuč enkrat celo v nevarnosti, da se zakoplje na pokopališču; tako je vsaj pred več leti pisavec teh verst slišal od zanesljive osebe. 
V frančiškanskem samostanu sv. Ane se je zadnja leta večkrat govorilo o teh svetih ostankih ter želelo, da bi prišli zopet v čast in sicer v njih tudi stari samostan. (Samostan sv. Ane se je zidal za observante takratne daljmatinske kustodije leta 1492). Tej pobožni želji se je vstreglo. Preblagi rajni škof Andrej Štrk so z odlokom od dne 25. marcija leta 1901 dovolili, da skrinjico koperski kapitelj izroči cerkvi sv. Ane, kar se je tudi precej zgodilo. 
Ali, žalibog, sv. ostanki so se smeli deti le v samostansko notranjo kapelico, nikaker pa ne v cerkev! 
Veselje imeti pri sebi te starodavne svetinje je bilo veliko, ali ne popolno! 
Komaj čez dobra tri leta, in sicer dne 24. junija 1904, se je posrečilo, da so sedanji milost, g. škof Dr. Nagl po cerkvenih postavah pregledali sv. kosti, ter jim poterdili javno češčenje, ketero so imele do leta 1806. 
V nedeljo dne 1. avgusta leta 1904, so se zopet, skoraj čez 100 let, postavili sv. ostanki v cerkev v veliko veselje samostanske družine in pobožnega ljudstva, ketero je pazljivo poslušalo govor pokojn. kanonika župnika Bonifacija. Od takrat se vsako leto ob tej priliki izpostavljajo, v skrinjici leta 1617, ketera se pa se svilenimi rutami ovije, ker je od zunaj jako nečedna; saj je stara skoraj 300 let! Bog daj, da bi cerkvene oblasti začele skerbeti za popolno cerkveno proslavljenje, (vsaj v cerkvi sv. Ane) tega nekedaj slovečega učenjaka in svetnika, čiger telesni ostanki so skoraj sto let bili v veliki nevarnosti. Gdor premišljuje, kako so zopet prišli iz teme na svitlo, sme upati, da ne bo prešlo mnogo, in bl. Monald Koperski bo dosegel čast »oltarjev« — in naši ljudje bodo z velikim zaupanjem hodili molit na njegov grob. (Gdor bi rad izvedel kaj več o vsem tem, naj pogleda v »Archivum franciscanum«, annus I. fasc. II. et III. 1908.) 

Drobtinice. 
Vdaj se Bogu! 
Ako si bolan, se popolnoma izročiš zdravniku, keteri je le človek. Njemu pustiš, da te reže, žge, veže! Ako pa gre za tvojo dušo, nočeš, da bi ž njo delal večni Bog, kar on ve, da je za te dobro! Zdravniku si ne upaš reči, da te naj zdravi na ta ali oni način, prederzneš se pa predpisati Bogu, na kak način naj te pripelje do zveličanja! 
Pravljica... ali kaj? 
Neka nevesta je jako gerdo postopala sè svojim tastom. Zmirom je na nj vpila, zmirom proti njemu slabo govorila; naposled je zahtevala, da se ga spodi od hiše. Vbogi, sivi starček se raji kaker bi se ž njo prepiral, loči mirno od svojega domú. Jokaje naprosi gospodarja, da bi mu dal plahto, s ketero bi se obvaroval mraza. Ali ko razkačena nevesta to sliši, zaerjovi: Kar je pri hiši, naj pri hiši ostane! Sin je bil pa vender bolj vsmiljenega serca kaker njegova žena. On zapove svojemu malemu sinku, naj gre po plahto za starega očeta. Deček sluša, gre po plahto in jo prereže na dva kosa, ter da polovico staremu očetu, polovico pa materi rekoč: »Nate mati, pol plahte, da se boste ž njo ogernila, ko bo tudi vas vaša nevesta, enkrat moja žena, preganjala«. 
Na te ojstre besede se je hudobna ženska prestrašila in tudi spametila, tako da je šla odpuščanja prosit tasta, ter je za naprej jako lepo ž njim ravnala. 
Dà, s kakeršno mero boste merili, s tako se vam bo vernilo. Sv. Luk. 6. 38. Kaker vi zdaj svojih starišev ne slušate, tudi vas vaši otroci ne bodo slušali. 
Kaker vi zdaj svojim starišem ne daste, kar jim gre, tako boste tudi vi od vaših otrok terpeli pomanjkanje. 
Kaker vi svojim starišem smert želite, tako jo bodo vam vaši otroci želeli in komaj čakali da se vas iznebijo. 
Jako tolažljivo. 
Angelj varih ne zapusti človeka, tudi ako je še tako velik grešnik in se človek proti njemu, koliker more, izkazuje nehvaležnega. 
In zakaj ? Ker tudi hudobni duh ne pusti v miru še tako pobožnega, pravičnega človeka. Tacega on celo toliko bolj nadleguje. 
No, srečni mi, ker v koliker veči nevarnosti pogubljenja smo, toliko bolj skerbijo za nas naši angelji varihi. 
»Blagoslovljeni kelih«. 
Vdajmo se v voljo božjo v vsaki nadlogi in britkosti, ker one so »blagoslovljeni kelih«, iz keterega je Bog dajal piti vsacemu svetniku. 
Le pogumno naprej! 
Ako te posvetni ljudje zasmehujejo, je dobro znamenje. Ako bi te taki hvalili, ki ne hvalijo druzega kaker, kar ni hvale vredno, bi bilo slabo za te. 
Pobožni ljudje ne smejo živeti po volji posvetnjakov. 
Kaj boš morda opustil dobro delo, zato ker ni to po volji posvetnih ljudi? 
Sicer pa, gdo je dal njim oblast tebi vkazavati, tebi zapovedi dajati? 
Kaj si ti njihov podložnik? Kaj, si jim kaj dolžan? 
Kaj se bojiš, da te pripravijo ob dobro ime ljudje brez dobrega glasu? 
Torej pogumno naprej po dobri poti! 
Še nekaj! 
Rad moliš, rad hodiš k sv. maši, večkrat pristopiš k spovedi in k sv. obhajilu, vpisan si celo v tretji red ... in morda te svet ... ne svet, temuč slabi 1judje, zasmehujejo, morda se iz tebe norca delajo itd. Ali te bo to ostrašilo? 
In takim ljudem se boš bal zameriti? S takimi ljudmi se se boš ti bratil? Zavoljo grešnega sveta se boš ti odpovedal Kristusu? 
V takem slučaju bi postal tudi ti sovražnik božji, ker gdor je prijatel sveta, je sovražnik božji. 

Kaj te sveta vera uči? 
Ona te uči, da je vsaka posvetna čast in slava pred Bogom stud; 
da ni mogoče bogatašu, keteri strastno ljubi svoje bogastvo, zveličati, se; 
da, gdor vživa grešne naslade na tem svetu, ne bo vžival večnih v nebesih; 
da, gdor hoče biti pravi kristijan, mora zatajevati svoje telo. 
Ti vse to veruješ, ali pa živiš tudi po tih naukih svete vere? 
Kaj vender misliš? 
Kaj hočeš iti v raj po drugi poti kaker je šel Kristus? Dà, ker se toliko tožiš čez svoje križe in nadloge! Ti praviš, da je križani kristijan nesrečen! 
Oh, tako bi mogel govoriti jud, in nikaker kristijan. 
Torej res? Kristus je živel v sredi bolečin, ti pa hočeš živeti v sladkostih? 
Sama nedolžnost je bila kaznovana, ti krivičnik pa hočeš, da se ti prizanese! 
Sin je bil s ternjem kronan, suženj pa hoče nositi zlato in z biseri olepotičeno krono! 
Pravični na krížu, krivični na prestolu. Ali ni to krivično, prederzno? 
Srečna! 
Duša moja, kako bi bila srečna, ke bi bila zadovoljna le z Bogom, ke ne bi iskala druzega kaker njegovo slavo, ke ne bi hotela druzega kaker njegovo sveto voljo. Tvoje serce bi bilo v molitvi mirno, kaker kamen v svojem središču, kaker reka v morju! 
Kaj želiš še? 
Duša moja, kaj želiš še na tem svetu? Kaj ti Bog ne zadostuje? 
Ni li on tvoja modrost, tvoja moč, tvoja svetost, tvoj mir, tvoja slava, tvoja popolna sreča? Kedaj ti je bilo dobro brez njega? Kedaj je bilo slabo za te, ko si bila v njegovi milosti? Kedaj je tvoje serce našlo mir v stvareh? Je li mogoče, da te gdo razen Boga, pomiri? Zakaj pa iščeš kaj druzega, kar ni Bog? 
Pozor! 
Ne prizadevaj si dopasti tistim, keterim Bog ne dopada. Ne boj se zameriti se tistim, keteri bežijo pred Bogom in se Bog oddaljuje od njih. 
Vsaki čas! … 
Da, vsaki čas blagoslavljaj Gospoda. V vsaki britkosti reci, da je On dober, da je pravičen, da je svet! 
Zakaj vender toliko terpeti? 
Božja pravičnost nam nalaga križe iz treh vzrokov: 
1. ker ni mogoče vživati raja na tem in na onem svetu; 
2. ker gdor ne bo na tem svetu deležen terpljenja Kristusovega, ne bo deležen na onem njegovega veselja; 
3. ker mora biti vsak greh kaznovan na tem ali pa na drugem svetu. Gdor ne zadosti za svoje grehe pravičnosti božji na tem svetu, ji bo moral zadostovati v večnosti. 
Iz tega sledi, da, keder Bog ne kaznuje grešnika na tem svetu, je to slabo znamenje. Koliker več mu on da na tem svetu terpljenja, toliko bolj ga ljubi. 
Najboljši dar božji za grešnika je terpljenje. 
Spoznajmo vender enkrat! 
Kako smo vender navezani na ta svet, kako ga ljubimo, akoravno nas nevihte vedno napadajo, akoravno hodimo vedno po ternju, akoravno zadevamo na vsaki korak v kak križ. 
Kaj bi pa bilo z nami, ke bi živeli vedno v miru, ke bi hodili po poti z rožicami potreseni, ke bi na tem svetu vedno vživali? 
Spoznajmo torej, da so naši križi neizmerna dobrota božje modrosti, pravičnosti in vsmiljenja. 
Moli in delaj! 
Stari pregovor! Delati po svojem poklicu je dolžnost vsacega; pohajanje in lenoba pripravi človeka v časno in večno nesrečo. Ali brez molitve, ki nam duh po koncu vzderžuje, bi človek obnemogel. Treba vedno moliti in ne odnehati«. Luk. 18, 1. 

Gdo si ti, o moj Bog? 
Ti si vse, jaz sem nič! Ti si vsegamogočen, jaz pa sama slabost! Ti si sama luč, jaz sama tema! 
Ti si sama svetost, jaz sama hudobija! Ti kralj vseh kraljev, jaz suženj vseh sužnjev! 
Bogati! 
»Imeti strup, pravi sv. Frančišek Saleški, in ostrupiti se ni vse eno. Lekarnarji imajo na prodaj strup, in vender se ne ostrupijo, ker strup hranijo v škatuljah ali steklenicah in nikaker v sebi. 
Tudi ti moreš biti bogat, in vender te bogastvo ne more zastrupiti, ako imaš denar v mošnji in ne v sercu«. 
Dobro za me, da me svet sovraži! 
Ako bi me posvetni ljudje hvalili, slabo za me! Počasi bi me pripravili v svoje zanjke! Začel bi dvojiti o večnih, kerščanskih načelih in tudi ne toliko se bati greha. Počasi bi Kristusu herbet obernil, svetu pa se z dušo in telesom vdal. 
Oh koliko jih je tako končalo, ker jih je svet očaral! 
Torej tisočkrat bolje za me, da me svet sovraži, kaker pa da bi se mi prilizaval! 
Nikar jih poslušati! 
Dobra, skerbna mati ljubi svoje otroke, ali ko je treba, jih zna tudi posvariti in kaznovati! Ali neketeri jo zaničujejo, grajajo, rekoč da je z otroci preojstro, neusmiljena! 
Nikar jih ne poslušati, ker ako mati odjenja, bodo otroci slabi postali, in tisti nespametni ljudje, ki so jo prej grajali, bodo pervi zaničevavci njenih pokvarjenih otrok! 
»Sovražili so me prej ko tebe«. 
Svet slabo z mano dela! Vsaki me merzi, vsaki mi nasprotuje, vsaki mi kljubuje ... »Dà, ali Kristus pravi, da se je tako prej ž njim postopalo ko s tabo. 
»Prišel sem ob dobro službo, odstavili so me od časti, postal sem središče obrekovanja ... Dà, ali tako se je godilo Kristusu prej ko tebi. 
»Naj se še pomisli, da sem tim svojim sovražnikom storil veliko dobrega, zdaj mi pa tako plačujejo!« Žalostno, ali Kristus je to preterpel pred tabo. 
Pomiri se! 
»Ljubil te bom, o Gospod, koliker mi bo mogoče, koliker mi boš ti dodelil. 
Ako te ne morem toliko ljubiti, koliker bi te moral, te moram koliker mi je mogoče. 
Toliko bolj te bom mogel ljubiti, koliker večo milost mi boš dodelil; ali nigdar te ne bom mogel toliko ljubiti koliker ti zaslužiš ljubljen biti. 
»Tvoje oči vidijo mojo nepopolnost, ali v tvoje bukve bodo vpisani vsi tisti, keteri delajo kar morejo, akoravno ne morejo, kar bi morali«. Sv. Bernard. 

Potolaži se! 
Nikake dušne tolažbe ne občutiš! Dušna lenoba, da, neka dušna merzlota te obdaja in dušno vboštvo, kaker da te je Bog zapustil in od sebe zapodil! Mlačnost za vse dobro te vedno spremlja, tako da si kaker zaspan! 
Raztresenost, dušna nestanovitnost te tako nadlegujete, da se ne moreš ustaviti v pobožnih mislih! ... 
Kaj početi? 
Potolaži se! Nikar ne misli, da si v nemilosti božji! Ako v takem stanju ohraniš vero, in se ne spustiš na pot grešnih naslad, temuč ponižno in poterpežljivo prenašaš tako serčno sušo, ter, koliker ti je mogoče, zlati čas porabiš, boš Bogu jako dopadel. V takem stanju reci z Jobom: »Tudi ke bi me ubil, vender bom v njega zaupal«. 
Ne sodimo! 
»Zakaj je toliko pravičnih v nadlogah, v slavi toliko hudobnih?« 
»Zakaj plavajo ti v obilnosti, onim pa večkrat primanjkuje neobhodno potrebnega?« 
»Zakaj toliko križev na mojih ramah?« 
Ta vprašanja so podobna onemu v raju: »Zakaj nama je Bog prepovedal jesti od tistega sadu?« 
Oh, nikar tako govoriti! Prepričajmo se, da Bog dobro ve, kaj dela! Ako se nam zdi kaka božja odredba kriva, je temu kriva naša nespamet, ali bolje rečeno, kratkovidnost. 
V takem slučaju kaj početi? 
Spomniti se, da je Bog naš modri gospodar, da je torej vse dobro, kar on stori; klanjajmo se pred njim, molčimo ter nikar krivo soditi o njegovi prečudni previdnosti. 

Moj pravi prijatel 
je Jezus v presv. Rešnem Telesu. Saj edino On, samo ako hočem jaz, posluša s pravim sočutjem moje nadloge, moje britkosti, ter moje serčne rane z nepopisljivo ljubeznijo ozdravlja. 
On edini me odkritoserčno, nesebično, zvesto ljubi! In vender si iščem tolikokrat nezvestih, sebičnih, goljufivih prijatelov in za Kristusa ne maram! 
»Ne ve, kaj prosi!« 
Tisti bolnik prosi za zdravje; ali ke bi njegovo telo ozdravelo, bi duša obolela. Njemu ni to znano, ali Bog to dobro ve, in zato ga ne usliši. Drugi moli za srečo, bogastvo itd. Ali ako bi prejel, za kar moli, bi škodo terpela njegova duša. Bog to dobro ve, in zato ga ne vsliši. Zopet drugi je po nedolžnem obrekovan; prosi, moli, da bi ga Bog obrekovanja rešil, ali zastonj. Bog hoče, da si on na ta način služi nebesa! 
Zaupaj v Boga. 
»Kaj bolniku bolj koristi, pravi sv. Avguštin, to ve zdravnik bolj ko on: zato Gospod kakšenkrat iz svoje velike miloserčnosti ne usliši naše prošnje«. 
Velik razloček. 
V tem življenju Bog prizanaša grešnikom, ne pa izvoljenim. V večnosti prizanaša izvoljenim, ne pa zaverženim. Sv. Izidor. 
Kaki so brezbožneži! 
Bilo je okolu 1. 1850, ko se je neki kmet iz primorskega mesteca C. v Istri, oče še živečega patra frančiškana, peljal po morju na Gerško k bogatemu sorodniku. 
Kaker po navadi, posebno na večtjedenskem popotovanju po morju, prišel je do prijaznih pogovorov z drugimi popotniki, mej keterimi je pa bilo tudi nekoliko brezbožnikov, saj takih nigdar ni manjkalo. Dobrega, isterskega, skoz in skoz vernega kmeta, so ti en dan kar oblegli in strašno bogokletno govorili proti Bogu, sv. veri, in sploh proti vsaki nadnaravni resnici. 
V tem se je odlikoval ko voditelj, ko »učenjak«, posebno en popotnik, najberž iz dežele onkraj morja. 
Kerščanski kmetič se je branil, koliker je mogel ... Ali na morju ni zmirom lepo vreme ... 
Prišla je tudi takrat velika nevihta ... in takrat je na pravem mestu naš stari pregovor: »Gdor ne zna moliti, mora na morje iti!« 
Tudi takrat je po lepem vremenu začelo bliskati se in treskati, začel se je vihar »igrati« z ladjo ... in kaka je ta »igra«! In glej »mogočni«, »nevstrašljivi« brezbožneži so začeli ne samo moliti, temuč njih »glavar«, je kažoč na dobrega isterskega kmeta, milo govoril: »O nedolžna duša, moli, moli, da se nas Bog usmili in nas reši iz te strašne nevarnosti«. Na kar kmetič: »Kaj je Bog? Saj ga ni! Saj si ti govoril, da ga ni!« Na kar brezbožnež se vso silo in močjo: »Je, je Bog ... le moli za nas!« ... (To je resničen dogodek!). 
Za vas, tretjeredniki! 
Mnogi izmej vas pošljejo in tudi prejmejo, posebno za praznike, kako lepo razglednico. Pa res »lepo«? Da ne pošiljate in ne prejemate pohujšljivih, nesramnih, verjamem; saj drugači bi bili ne samo slabi in jako slabi tretjeredniki, temuč tudi slabi, grešni kristijani. Mogoče je pa, da vas pri kupovanju omamijo lepe barve, ne pazite pa na to, kar slika pred oči stavi in kaj to pomeni. 
Za bogoljubne kristijane niso lepe in dostojne božične in velikonočne razglednice, kjer se zasmehujejo najsvetejše skrivnosti naše sv. vere! 
Na nekih božičnih razglednicah se slikar naravnost norčuje z milim prizorom rojstva našega Zveličarja Jezusa Kristusa. 
Za Velikonoč pa zopet toliko nepristojnega! Tu so pirihi, tu piščeta, tu zajci!! 
Ako hočete tudi v tem biti pravi tretjeredniki, kupujte si res pobožne razglednice pri katoliških tergovcih, in ne širite posredno, ako ne brezbožnosti, vsaj mlačnost v vže takó in takó pokvarjenem in versko mlačnem svetu! 
Širite III. red! 
Pred sto leti in črez se je katoliški cerkvi jako slabo godilo. Po tolovajsko so brezbožneži zažigali cerkve in samostane, pobijali škofe, mašnike in redovnike. 
V neketerih krajih so pobožni kristijani z orožjem branili svete kraje in cerkvene služabnike. 
Kaj se pa v naših časih godi? 
Sovražniki vsega, kar je božjega in cerkvenega, napadajo in, žalibog, vspešno, če tudi ne povsod, kaker v Barceloni, s požiganjem in podiranjem, cerkve in samostane, in duhovščino in duhovščini vdane kristijane sè zaničevanjem, norčevanjem, s krivo navidezno učenostjo, in to posebno po časnikih in v društvih. 
Kaj je storiti še dobrim kristijanom? Braniti sv. Cerkev z dobrimi časopisi in posebno s katoliškimi društvi, mej keterimi je vedno na pervem mestu III. red sv. Frančiška. 

Drobtinice. 
Vsak človek mora terpeti! 
Dokler smo v tej solzni dolini, dokler smo v tem izgnanstvu, nam ne bo manjkalo terpljenja. 
Ko kristijani, moramo nositi križ Kristusov; ko grešniki moramo za svoje grehe pokoro delati; ko izvoljeni za nebesa, moramo hoditi po tesni poti, ki pelje v raj. 
Od najmogočnišega vladarja, do najnižjega podložnega, ima vsak svoje bridkosti; tisti, ki se nam zdijo najbolj srečni, so dostikrat najbolj nesrečni. 
Imam li zasluženje pred Bogom? 
Da! Nikar ne misli, da, če čutiš in težko nosiš svoje bridkosti, nimaš pred Bogom zasluženja! ... 
Kaj morda misliš, da zahteva Bog serce neobčutljivo od nas? Oh, nikar! saj nam je dal On serce občutljivo! Torej! On želi od nas serce vdano v njegovo sv. voljo! 
Njemu niso zoperne naše bridke solze, ne, temuč on jih posvečuje! 
Saj je tudi on bridko jokal nad smertjo prijatela Lazarja, in na Oljiski gori prosil Očeta, naj mu odvzame kelih terpljenja. 
Molitev. 
Mej vsemi našimi dobrimi deli, potrebnimi k zveličanju najpotrebniša, ter ob enem, najimenitniša je molitev. 
Brez milosti božje ne moremo nič dobrega storiti; nismo v stanu brez nje obuditi niti ene dobre misli. 
Kako naj bi pa mi mogli brez nje spolnjevati vse svoje dolžnosti, kako doseči zveličanje? 
V tvojo tolažbo. 
Sv. Brigita je mnogo terpela pri molitvi. Ne samo raztresenost, temuč tudi hude skušnjave so jo pri tem nadlegovale. Ali Mati božja jo enkrat jako potolaži, rekoč: »Moja hči, naj te mej molitvijo nadleguje ketera si bodi skušnjava, zadostuje da si stanovitna, več ko je mogoče, v želji, v dobri volji, in svetem prizadevanja dobro moliti. Ta tvoja želja, to tvoje prizadevanje se ti bo vštevalo v molitev. Celo, ako ne bi mogla odstraniti hudobnih in pregrešnih misli, ki ti prihajajo pri molitvi, boš vender prejela krono v nebesih za trud, keterega imaš pri tem. Tudi skušnjava bo tebi koristila v dušni prid, samo da vanjo ne privoliš«. 
Nikar, o Marija! 
»Ako mi daš, o mila moja Mati, tvoje prečisto Serce, naj bo morda moje tako terdo, da bi ti jaz odrekel dati svoje? Nikar, o Marija, temuč sprejmi je, akoravno tako nevredno in vbogo«. 
Zdihljaj terpina. 
O sveti križ, ljubi ženin mojega Zveličarja! Molim te, poljubim te, objamem te s celim sercem! 
Glej tu moje vbogo telo, mojo vbogo dušo! Pribij na se eno in drugo! 
Nikar se ne sramuj nositi na sebi hlapca tistega Gospodarja, keteri je enkrat na tebi visel! 
Nikar se ne sramuj zdaj nositi na sebi hudodelnika, ker si enkrat nosil Najsvetejšega! 
O sveti križ, moja prava tolažba! 
In za naprej? 
O moj Bog, kako sem bil slep, keder sem mislil, da služeč svetu bom srečen! 
Kaj sem našel, ko sem šel proč od Tebe? Kje je bila moja sreča, moj mir, ko sem se vedno boj pogrezaval v brezno pregreh? 
Oh kake britkosti, kake skerbi dela svet tistim, ki ga ljubijo, kako kratko trajajo trenutki naslad, ki jim jih svet deli! 
In za naprej? 
O moj Gospod, o moj Bog, jaz hočem za zmirom zapustiti ta goljufivi svet, in v pravičnosti in svetosti, ketere me s tabo združijo, iskati mir in radost, zasluženo mi od mojega Zveličarja! 
Spoved je obtožba. 
Da! Ali neketeri pridejo k spovedi zagovarjat svoje grehe! 
Čudno, pa venderle resnično! Neketeri pravijo: »Se moram jeziti!« 
Ali pa tudi tako: »Nisem molil, ker nisem imel časa; nisem bil pri sv. maši, ker nisem mogel«. 
Nikar zagovarjati svojih grehov, ali pa takih se obtoževati ki niso grehi, ker je tako v nevarnosti spovedna veljavnost. 
Razne tožbe. 
Ako ne terpiš in tožiš, si brez pameti. 
Ako tožiš, ker terpiš, si malodušen. 
Ako terpiš in ne tožiš, si pogumen. 
Ako tožiš, ker ne terpiš, je znamenje, da si svet. 
Ako se veseliš, ker terpiš, je znamenje, da si doterpel do popolne svetosti. 

Kje so moje zasluge? 
Nekega dne je sv. Bernard občutil jako veliko maloserčnost; jako potert je bil. 
Hudobni duh ga je skušal pripraviti v obupnost. »Bernard, mu prigovarja, Bernard, ti upaš da boš šel v nebesa, ti vboga stvar? Kje so pa tvoje zasluge, za tako veselje in veličastvo?« Svetnika niso vznemirile te besede; kar pogumno odgovori skušnjavcu: 
»Res, da sem popolnoma nevreden nebeškega kraljestva; res, da si ga sam od sebe nigdar nisem zaslužil, niti si ga bom kedaj zaslužiti mogel, vender ga pri vsem tem upam, ker je dobrota božja neskončna, ljubezen božja nezmerna, in neomejena miloserčnost božja. 
Jaz upam večno zveličanje v nebeškem kraljestvu, ker ga je za me zaslužil Jezus Kristus«. 
Gdaj sem zadovoljen? 
1. Ako sem tam, kjer me Bog hoče; 
2. Ako hočem to, kar on hoče; 
3. Ako sem to in terpim to, kar on hoče. 

Kako ohraniti zlato mirnodušnost. 
Ko je enkrat bl. Deljfina, tretjerednica, vprašala blaženega Eljzearja svojega moža, kako more ostati mirnodušen, ko ga gdo zasramuje, je odgovoril: »V takem slučaju pomislim na zasramovanje, ketero je prestal zame moj križani Zveličar, ter dokler nisem popolnoma miren, ne odgovorim besedice«. 
O moj Bog! 
»Ti si moja slava, ti radost mojega serca; ti moje upanje, in moje pribežališče«. (Kempčan 3. p. 5.) 

Nikar si sami ne zbirajmo križev! 
»Oh kako rad bi jaz terpel to in ono, nosil ta ali oni križ, ali tega nositi, ki ga nosim, mi ni všeč!« 
Dragi brat, nikar tako govoriti! Pusti Bogu prosto, da ti da križ, kakeršnega on hoče. Ko nas on vabi k nošnji križa, pravi: »Zataji samega sebe!« 
Tudi on je nosil vsakoverstne križe. Naj si bo vže torej tvoj križ pomanjkanje ali telesna bolezen, dušne britkosti ali zunanje preganjanje, zasramovanje ali celo sramota pred svetom: poglej na svojega Zveličarja, in posnemaj ga. Tolažba, ki ti jo bo dal, te bo gotovo razvedrila in razveselila. 
Poterpežljivost v zaničevanju. 
Koliko priložnosti k poterpežljivosti v zaničevanju imamo vsaki dan! Čast. Tomaž Kempčan jih več takih omenja (III. 49). »Kar je drugim všeč, se bo zveršilo; kar je tebi, pa ne. Kar drugi govorijo, se posluša, na to pa, kar ti praviš, se ne bo nihče ozerl. Drugi prosijo, in se jim da; ti boš prosil, pa nič ne prejel. Drugi so imenitni pred ljudmi, o tebi se pa molči. Drugim se izroči to ali ono, tebe bodo imeli za nesposobnega za vsako službo. Čez to se bo natora žalila, in mnogo bo, ako boš vse to molče prenašal«. 
Krasni zgledi! 
Ako pogledam Mater božjo, jo vidim v morju britkosti, sè sercem z meči prebodenim! Ako pogledam aposteljne, jih vidim trudapolne. Marterniki so svoje življenje končali v naj britkejših martrah. V križih in terpljenju, v ojstrem zatajevanju so živeli spoznavavci. Vsi svetniki sploh so prišli v nebesa po velikem terpljenju. Hočem li jaz to doseči na drugi način? 

Spoved. 
Spoved od Kristusa postavljena, je zakrament milosti in vsmiljenja. Torej moramo pristopiti k spovedi polni zaupanja. Koliker veče je to naše zaupanje, in koliker mirniše je naše serce, ko gremo k spovedi, toliko lažje nam je obuditi pravo obžalovanje nad svojimi grehi, in toliko obilniše milosti zadobimo po tem zakramentu. 
Dvojna ponižnost. 
Je ponižnost uma in ponižnost serca. S ponižnostjo uma, moramo spoznati, da nismo nič pred Bogom, da sami od sebe nimamo ničesar. In v resnici, vse milosti, ketere prejmemo, vse sposobnosti, ketere imamo, so edino darovi božji, ketere smo dolžni porabiti le v božjo čast in slavo, in nikar se sami prevzemati zavoljo njih. 
S ponižnostjo serca pa prejemajmo vsako poniževanje, ketero nam Bog pošlje, imejmo se za nevredne vsacega čislanja, želimo si rajši slušati ko zapovedovati. 
Kako pridemo k Jezusu? 
Angelji so rekli pastirjem, da bodo našli božje Dete povito v plenice, ležeče v jaslicah. Gotova pot, da najdemo Jezusa, je: ponižnost, vboštvo in zatajevanje. 
Ako iščemo Jezusa po drugi poti, namreč po poti napuha, lenobe, bogastva, ne bomo ga nigdar našli. 
Zakaj moramo biti ponižni? 
1. Ker smo nič, ker sami ne moremo nič, ker si nismo nič zaslužili, ker nismo vredni nič dobrega. 
2. Ker smo grešili in si zato zaslužili vsako zlo, vsako kazen in zaničevanje. 
3. Ker se moremo še zmirom na vsak način pregrešiti, in se jako lehko pogubiti. 
4. Ker se je Bog ponižal, samega sebe vničil, sprejel podobo sužnja, da, podobo grešnika, zato da bi nas učil ponižnosti. 
5. Ker je bil Kristus najponižniši, ker je želel biti skrit, nepoznan, biti drugim podložen, ker je preterpel največa zaničevanja, zasramovanja, obrekovanja itd. 
6. Ker pozemeljska čast ne nasiti našega serca, niti stori človeka boljega in Bogu dopadljivišega. 
Kaj koristi duši odvzetje notranje tolažbe? 
Trojnega se učimo, ko nam je odvzeta notranja tolažba, namreč zahvaljevati se za najmanje dobrote in bati se ter ogibati vsih najmanjših grehov in pogreškov, prenašati pa poterpežljivo vse tudi največe zopernosti. Z bogate mize pada včasi mnogo mervic, da, tudi koščekov. Ali človek, poln raznoverstnih tolažilnih darov se za mnoge božje dobrote ne zahvaljuje pristojno, zanemarja mnogo milosti, malo ceni mnogo stvari, ki so velike, mnogo jih niti ne spozna. Ali, ko se mu vse to odvzame, se spominja, ko »mož videč svoje vboštvo«, koliko je prej imel in premogel, kar mu zdaj manjka, in ko lačen berač, hotel majhen košček ali mervico hvaležno sprejeti in pridno pobrati, ko je prej zaničeval okusne jedi. Odvzetje milosti (seveda ne posvečujoče) in tolažbe koristi človeku, da postane potem hvaležen tudi za majhine dobrote, ko mu jih Bog poverne, spominjajoč se prejšnjega pomanjkanja. 
Dobrote božje so imenitne in dragocene vsled imenitnosti darivca, in koristi dani. In res, kaj je imenitniše od duha božjega, keterega nam on daje? Kaj koristniše od tega, po čemer postanemo dediči njegovega kraljestva? Mi smo blato, ničvredni, pregrešni, nehvaležni grešniki, potrebni vsake dobrote, deležni in vredni smerti; ali vender se Bog poniža spomniti se na nas. Ako se poniža kralj spomniti se vbozega, tudi ako mu malo, mora vbožček vže to malo visoko ceniti: »Kaj je človek, da se ga spominjaš, ali sin človekov, da ga obiskuješ?« 
2. Učimo se ogibati se tudi najmanjših pogreškov, ker se moramo bati, da se nam ne odvzame milost zaradi naših grehov in nehvaležnosti. Pridigar: »Gdor male reči zaničuje, počasi pade«. »Gdor se boji Boga, ničesar ne zanemarja«. Iz jako majhinih pomnoženih kapljic postanejo povodnji, ki lehko razrušijo tudi velike zidove. Skozi malo špranjo teče tajno voda v ladjo, dokler je ne pogrezne. 
3. Tudi se navadimo male zopernosti prenašati, ker večih ne prenaša, gdor se ni navadil prenašati manjših. Mnogo jih želi vmreti za Kristusa, ki nočejo za Kristusa poterpeti niti besedice. Ali gdor se plaši pri šumenju listja letečega, kako bo prestal mah meča strašno se bliščečega? Vadimo se torej na vso moč ogibati se vsake hudobe, in za storjene grehe vse zoprnosti ponižno prenašati ter izkazavati zmirom s hvaležnostjo dolžno zahvalo za vse dobrote od Boga prejete, in nikaker milosti božje brez koristi prejemati: tako si bomo zaslužili, da se nam celo pomnožena poverne odvzeta milost, ter tako dospemo do velikega napredka v čednosti«. 
Priprostost in ponižnost. 
»Zakaj gre ves svet za tabo?« vpraša nekega dne brat Masej sv. Frančiška. — »Ti nisi lep, nisi mnogo učen, nisi imenitnega stanu; kaj je vzrok torej, da vse leti k tebi?« 
Na kar Frančišek: »Za čudovita djanja, ki jih namerja Bog storiti, ni našel na svetu bolj ničvrednega orodja od mene, in to zato, da bi se spoznalo, da vsaka čednost in vsako dobro je od njega in ne od stvari«. 
O ponižnost! 
Ako nisem nadarjen za učenost, morem vender storiti mnogo dobrega, ako sem ponižen! 
Ni mi mogoče vedno storiti dobrega, ketero želim, ali zmirom se morem v ponižnosti vaditi. 
Ne morem se vedno postiti, ne morem zmirom moliti, zmirom zdihovati, ali poniževati se morem zmirom. 

Čudna pota božja. 
Pred tridesetimi leti je živela v G. pobožna, pohlevna tretjerednica, šivilja, po imenu Marjeta. Vbožica je stanovala v zadnjem nadstropju pod streho v temni izbici v ulici … Ali videlo se je na nji, da je zadovoljna, ker je bila vedno pohlevno - vesela. 
Njena starost se je bližala vže »zimi«, ko je hodila šivat v hišo skerbnega gospodarja, keteri je imel na hrani dečka v nižjih šolah. Ta deček je imel veliko željo postati duhovnik ... 
Nekega dne, precej po šoli, ko je izvedel, da je Marjeta prišla šivat, teče k nji se kaj pogovarjat. Blaga Marjeta pa začne tako-le govoriti: »Tonče, da bi ti vedel, kako lepo bo po navadi v nedeljo, ko bodo imeli menihi sv. Frančiška procesijo presv. Rešnega telesa! Boš šel tudi ti na …? Oh da bi tudi ti postal menih!!...« Deček na te besede kar leti po stopnjicah v kuhinjo, in pove tam, kaj mu je Marjeta rekla. »Menih jaz? O, saj še menihov nigdar videl nisem!« 
Prišla je nedelja in Tonče je bil pri procesiji, ter je vpervič videl menihe! … Prišel je, videl je ... in v želji je bil vže menih! ... Prešlo je več let, in želja se mu je popolnoma izpolnila. Nigdar pa ne pozabi blage Marjete, ketera vže mnogo let, kaker je upati, vživa v nebesih večno plačilo, za svoje pobožno življenje. 
Ljubim li svojega bližnjega? 
Vprašanja: »Storiš li bližnjemu, kar želiš, da stori on tebi?« »Postopaš ž njim tako, kaker želiš, da bi on s tabo?« »Misliš li dobro o njem?« »Ga ljubiš, ga častiš, mu želiš li, mu storiš li dobro?« 
Izgovarjaš li njegove pogreške? Jih li poterpežljivo prenašaš? »Se li veseliš nad darovi, ketere je on od Boga prejel, in nad spoštovanjem, v keterem ga imajo ljudje? Mu li rad strežeš v potrebi?« »Mu odpustiš li ko te razžali? Ga prosiš li odpuščenja ko si ga ti ražalil?« »Ga li nadleguješ sè svojim ponašanjem? Ga žališ sè svojim surovim, osornim značajem? Ga li zbadaš sè strupenim jezikom? Se li veseliš, ako ga gdo poniža, ali sploh vznemirja?« 
Odgovori si sam, po natančnem izpraševanju vesti. 
Kristus in svet. 
Kristus je sama resnica! Njegovi nauki so večne resnice. 
Svet je lažnjivec! Njegovi nauki so goljufije, laži, hudobije. 
Kristus nas uči pot zveličanja — svet pot pogubljenja! O slepost naša, ako ne sledimo Kristusu! 
Vsmili se me! 
»Ti o Bog si neskončno bitje, jaz sem pa nič! Ti si sama moč, jaz sama slabost! 
Ti si sama resnica, jaz zgolj laž! Ti si sama luč, jaz zgolj tema! Ti si sama svetost, jaz sama hudobija!« 
Zdaj eno, zdaj drugo. 
»Vsmiljeni Bog je žalosti primešal tudi radost. Tako postopa on sè svojimi svetniki, keterih ne prepušča niti nepretergani britkosti niti (nepretergani) radosti; temuč z ne ko prečudno raznoternostjo tako rekoč plete življenje pravičnih iz zopernosti in ugodnosti«. (Sv. Jan. Kriz. in hom. 8. in Matth.) 
Pomisli dobro! 
»Vsaka radost vsaka sladkost, vsaka lepota stvarì more prevzeti človeško serce, nasititi ga ne more«. (Hugo a S. Vict.) 
Ne boj se! 
Ne maraj za ljudski ozir; ako te gdo hvali, nikaker ne sledi iz tega, da si zato hvale vredniši; ako te gdo zaničuje, ne sledi, da si zato menj vreden. 
Sramožljivost. 
»Sramožljivost je lepotičje vsake čednosti, priča nedolžnosti, znamenje čistega uma, šiba krotitve, duhovna slava, varihinja dobrega imena, tovarišica čistosti in znak doveršene svetosti«. (Sv. Gregor Vel.) 

Pazi! 
Govori o nepričujočem, kaker da bi ga videl pred sabo, kako te posluša. Naj se nihče ne boji, da boš o njem slabo govoril, ko ga ne bo zraven. 
Res! 
Na tem svetu, pravi sv. Filip Neri, ni vic, temuč so ali nebesa ali pa pekel. Gdor terpi vdan v voljo božjo vživa vže tukaj nebesa; gdor se pa v nadlogah huduje, vživa pekel. 

»Nerešeno vprašanje«. 
Bere se v življenju sv. Ignacija Lojole, da je bil vedno obložen z nadlogami in tudi njegovi tovariši ž njim, tako, da so, keder je šel svetnik z doma, oni živeli jako mirno. Ali komaj se je svetnik vernil v samostan, je prišla koj tudi kaka britkost nad vso sveto, Bogu ljubo družbo! 
Čudna tudi ta. 
Sv. Terezija, tako izredna svetnica, je tudi izredno veliko terpela od vsakoverstnih ljudi. Mnogi so jo imeli za obsedeno! Mnogi so se iz njenih molitev in razodevénj norčevali. Neketeri so hoteli iž nje hudobnega duha izganjati, zopet drugi so jo namerjali tožiti na najvišjo cerkveno sodnijo, češ da je krivoverka. 
Ali še bolj čudna ta. 
Grešni človek, nehvaležnež perve verste, keteri je zaslužil tisočkrat pekel, se jezi in huduje na majhine britkosti, ketere mu Bog po svojem neizmernem vsmiljenju pošilja, da bi tako lehko zadostil za zaslužene kazni, posledice njegovih pregreh! 
Ljubimo jo! 
»Kaker ni mogoče da se zveliča gdor ne časti Marije, tako je nemogoče, da bi se pogubil, gdor jo časti. Ljubite torej Marijo, služite Mariji in zveličali se boste«. (Sv. Leonard Portomavriški). 
Zakaj skušnjave? 
Bog dopušča, da skušnjave napadajo tudi največe svetnike. Dopušča to, da smo ponižni, oprezni, in da nas tako spodbuja k njemu pogostoma z molitvijo pribežavati. (Sv. Leonard Portomavriški). 
Kaj pa mi? 
Ko se je enkrat sv. Frančišek okolu cerkve sv. Marije (Porcijunkulje) na glas jokal in vzdihaval, ga neki pobožen mož vpraša, zakaj se joče. Na to mu on odgovori: »Jočem nad terpljenjem mojega Gospoda; ne smelo bi me biti sram jokaje iti po celem svetu«. (Trije tovariši, št. 7).

Imenitnost terpljenja. 
»Mej vsemi darovi svetega Duh, pravi sv. Frančišek, ketere je Kristus vsim svojim prijatelom podelil ali jih deli, je pervi premagati samega sebe, ter radovoljno zavolj Jezusa Kristusa in ljubezni do Boga, prenašati zaničevanja. Ker v vsaki drugi, še tolikanji zmožnosti se ne moremo hvaliti, ker niso naše, temuč božje; v križu nadloge pa in britkosti se moremo hvaliti, ker to je naše; zato je rekel apostelj: »Jaz se pa nebom hvalil razen v križu Gospodovem i. t. d.« (Anal. Fran. IV. 119). 
Vsmiljen! 
»Njegov (sv. Frančiška) duh se je tajal pri pogledu bolnikov in vbožcev, in keterim ni mogel pomagati v djanju, je kazal vsmiljenje«. (Sv. Bonav. legenda min. 1, 7). 
Poterpežljivost redka. 
Vidi se mnogo čistih, zderžnih, vbogih v duhu, ponižnih, radodarnih, vdanih molitvi, učečih dobre nauke, v veri stanovitnih; ali jako malo takih, ki ponižno prenašajo krivice, obrekovanja in zaničevanja. (Fr. David Avgsburški). 
Prava slava. 
»Po zgledu Boga je slavniše molčé poterpeti kaker pa odgovarjajoč (na krivice) premagati«. (Sv. Greg. Vel.) 
Marijin častivec. 
»Mater Gospoda Jezusa Kristusa, je (Frančišek) neizrečeno ljubil, zato ker je ona storila, da je Gospod veličastva postal naš brat, in ker smo po nji prejeli vsmiljenje. Ker je v njo za Kristusom posebno zaupal, jo je sebi in svojim postavil za zavetnico, ter k njeni časti se postil od praznika aposteljnov Petra in Pavla do praznika Vnebovzetja«. (Sv. Bonav, leg. c. 9, 3). 
Eno in drugo! 
Mnogi hrepene dati svoje življenje za Kristusa, nočejo pa za Kristusa poterpeti niti žaljive besede! 
Varuj se lenobe! 
Gdor dela, je napaden od ene hudobe, lenuha pa napadajo brezštevilne! 
Dobro pomisli! 
Brez nadlog ni nihče v tem življenju; sicer grešniki večkrat še hujše terpijo ko pobožni. 
Krasni perstan. 
Perstan je znamenje sv. zakona. Ali sv. Jedert pravi, da je poterpežljivo prenašanje dušnih ali pa telesnih nadlog in to iz ljubezni do Boga, znamenje, da je dotična duša od Boga izvoljena za nebesa; to je skrivnostni perstan, s keterim se duša združi z Bogom. 
Zakaj? 
Miloserčnost božja nam večkrat pošilja britkosti, zato da bi ž njimi grehov se očistili, in novih se obvarovali, in da bi se v raznih čednostih vadili. 

Drobtinice. 
Poterpežljivost v nevarnosti. 
V našem življenju so časi, ko moramo jako paziti, da nas jeza ne premaga. 
Ko smo dolgo molili ali prav pobožno premišljevali; po posebno pobožnem sv. obhajilu, ako smo kaj posebno dobrega v korist dušno ali telesno svojega bližnjega storili, oh, kako lehko se nam priklati priložnost, da se prav dobro najezimo. 
Zakaj pa neki to? Večkrat je to odvisno od skritih fizičnih (natornih) postav našega bitja, ne redkokrat pa od nevošljivosti hudobnega duhá, ki na vso moč išče zadoščenja, za dobro, ketero smo storili. Pozor! 
Sovraštvo, ne jeza! 
Si li padel v kak pregrešek ali celo velik greh? Žalostno! ali ne se jeziti nad sabo zavoljo tega! Tako delajo duševno prevzetni ljudje. Jezijo se nad dušnimi svojimi slabostmi, ker — dobro to zapomniti — pri spovedi se bo čudil spovednik da se takó slabo napreduje v čednosti, ali pa se popolnoma proti nji greši. 
Jezijo se tudi, ker vidijo koliko hudega nagnenja je še v njih, ko se jim je dozdevalo, da so vže visoko, visoko na lestvi popolnosti! 
O nikar take jeze! Po grehu se ponižaj koliker ti je mogoče! Iz brezna ponižnosti pa vzdigni zaupljivo svoje oči k večnemu Bogu; reci: »Moj Bog, usmili se mene vbozega grešnika«. Za naprej pa ne toliko ljubezni do sebe, temuč mnogo več pravega sovraštva! 
Mogočna! 
»Marija je vsem postala vse in po njeni veliki ljubezni so vsi njeni dolžniki. 
Vsem je odperla naročje vsmiljenja, da bi iz njene polnosti zajemali: jetnik rešenje, bolnik zdravje, žalostni tolažbo, grešnik odpuščanje, pravični milost, angelj veselje, presveta Trojica čast in slavo«. (S. Bernard). 
Predobra! 
»O Marija, vsak se zveliča le po tebi, nihče se ne znebi svojih zlá, ako ne po tebi, o najčistejša; nihče ne zadobi milosti, ako ne po tebi, o ti brezmadežna; nikomer se ne podeli usmiljenje in milost, ako ne po tebi«. (S. German). 

Ponižna. 
»Marija je velika, ker je devica in mati; veča, ker je ob enem oboje; največa, ker je mati božja; ali še nekaj več, ker se pri toliki vzvišenosti ima za nič«. Sv. Beda. 
Da, ljubim te! 
»Vem, o Gospa, da si ti najdobrotljiviša in nas z nepremagljivo ljubeznijo ljubiš, nas, ketere je tvoj Bog v tebi in po tebi z največo ljubeznijo ljubil. 
Ker se pa ljubezen le z ljubeznijo more povračati, naj te tudi mi na vso moč ljubimo!« (Sv. Peter Damijanov). 
Ne pozabi! 
O duša, doklor si v telesu, prebivaš mej ternjem, in treba te da hudo občutiš terne skušnjav in napadov. 
Zato se ti pravi v visoki pesni: »Kaker lilija mej ternjem, teko prijatelica moja mej hčerami«. O bela lilija, o rahli in nežni cvet! neverneži in podiravci so pri tebi, prebivaš mej škorpijoni; pazi torej kako imaš previdno hoditi mej njimi. Telo in svet sta polna ternja; prebivati ž njimi in ne biti poškodovan, božje mogočnosti je in ne človeške kreposti«. (Sv. Bernard serm. 48 etc.) 
Le k materi! 
»O duša, akoravno sta razžaljena oba (Sin in Mati), sta vender oba vsmiljena. 
»Naj torej krivičnik od pravičnega Boga beži k usmiljeni Materi, naj zopet krivičnik od razžaljene Matere pribeži k ljubeznivemu Sinu, ter mu reče: »Bog, ki si zavoljo naše bede postal sin žene; žena, ki si zavoljo miloserčnosti postala Mati božja, usmilita se mene hudobne grešnice, ali mi pa pokažita (ženo) bolj vsmiljeno, h keteri naj se jaz vbožec zatečem«. (Sv. Anzelm, orat. 51.) 
Prežalostna! 
»Keteri jezik more povedati ali keteri um razumeti težo tvojih bridkosti, blažena Devica? Vsemu kar je preterpel pričujoča in popolnoma deležna, tisto blagoslovljeno in najsvetejše teló, ki si je tako čisto spočela, takó sladko hranila in z mlekom pojila, tako pogostoma v naročju nosila ter poljubovala, s telesnimi očmi zerla, vidiš zdaj, kako je mahljeji bičev tergajo, kako je ubodci ternja prebadajo, kakó je s terstiko tolčejo, kako je zdaj s pestmí udarjeno, zdaj pa sè žeblji prebodeno in na steblo križa pribito ter viseče grozno razmesarjeno, kako je zopet na vso moč zasramovano in naposled sè žolčem in jesihom napojeno!« Sv. Bonaventura. Lign. vitae. 
Še več! 
Prežalostna, kaj pa ko si v duhu gledala, kako je tvojega božjega Sinú sè žolčem napolnjena duša se zdaj tresla, zdaj plašila, zdaj žalovala v valovih grenkosti, zdaj se sè smertjo borila in to mnogo zavoljo njene ljubezni do grešnikov, mnogo pa zavoljo sočutja to tebe, najsladkejše Matere, ko si pod križem stala in mile besede slišala: »Žena, glej, tvoj sin?« (Po sv. Bonav.). 
Sočutje! 
Ko je sv. Klara Montefaljška zvedela, da je gdo v stanju smertnega greha, se je vsa objokana vergla pred božjo martro, ter z britkim sercem rekla: »Oh, torej za to dušo bo vse zastonj, ker je moj Gospod za njo terpel?« 
Potem je pa serčno molila za spreobernjenje grešnikov. Kaj pa mi? 
Kako je Bog dober! 
Bog večkrat dopušča, da ostane kak sled pregrešnosti tudi pri njegovih najljubših prijateljh, in sicer zlasti nagnjenje k jezi in nepoterpežljivosti. 
Zakaj? Da bi jih bližnji imeli za nepopolne, in se tudi sami za take spoznali. Na tak način doseže Bog, da se milost od njega podeljena skrita ohrani, kaker žerjavica pod pepelom. 
Zavoljo takih slabosti se pobožne duše ne smejo strašiti, se ve da pa tudi ne ljubiti jih, temuč po njih vedno bolj rasti v ponižnosti. (Blosius). 

Potolaži se! 
Neketeri terpini tožijo: »Kako slabo je zame! Britkosti in otožnosti imam čez glavo!« 
Ali za nje je to dobro! Tožijo sicer: »Dobro bi bilo, ke ne bi bil jaz sam vsega tega kriv!« Jaz pa ti pravim: »Naj si sam si nakopal te križe, ali pa ne, bodi prepričan, da ti je Bog poslal to terpljenje; zahvali se mu za nje, prenašaj je vdan v njegovo sveto voljo!« Pa pravijo nadalje: »Ali verh vsega druzega terpljenja čutim v sebi veliko suhoto in temo duhá«. Jaz pravim: »Prenašaj poterpežljivo tudi ta veliki križ, ker je za te mnogo bolj koristna ta nadloga kaker pa še tako velika čutna duša sladkost«. 
Po žalosti radost! 
»Žena, kaj se jočeš? koga iščeš?« Ona (sv. M. Magdalena) pa, misleč da je vertnar, mu reče: »Gospod, ako si ga ti odnesel, povej mi, kam si ga del, in jaz ga bom vzela«. 
Jezus ji reče: »Marija!« Ona pa mu reče obernivši se: »Rabboui« (kar pomeni učenik). Ev. sv. Jan. 22. 15. 16. — Mili prizor za vsako kerščansko dušo, ali posebno za terpečo! Kaker je bila sv. M. Magdalena nepopisno žalostna cel čas terpljenja in smerti Zveličarja, tako se je njeno serce napolnilo neizmerne radosti, ko jo je Jezus tako milo nagovoril. Prav tako se bodo tudi vsi na tem svetu v voljo božjo vdani terpini v radosti topili, ke bodo pred sodnika, milega Jezusa, stopili! 
Oveseljena. 
Akoravno ni verska resnica, da se je božji Zveličar po vstajenju od smerti svoji prežalostni Materi prikazal, vender to terdijo mnogi cerkveni in pobožni pisatelji, ter razna razodevenja svetim in pobožnim dušam. 
Jako priserčno opisuje ta prizor čast. Marija iz Agrede, v prelepem svojem »Skrivnostnem mestu božjem«. 
Mi, duhovni otroci sv. očeta Frančiška, spominjamo v serafinskem rožnem vencu to, šesto radost brezmadežne naše Matere. 

Drobtinice. 
V koga naj zaupam? 
Ko je bil enkrat sv. Bernard težko bolan, ga popade veliko obupanje. »Nič zaslužnega za nebesa nisem do zdaj storil«, takó je zdihaval. 
Prizadeval si je pa na vso moč znebiti se takih otožnih in misli, ki niso dale miru njegovi žalostni duši. Molil je tako: »Moj Bog! res je, da si ne zaslužim nebes, moji grehi so temu priča. Dve reči mi pa vlivajo v žalostno serce veliko tolažbo; perva je, da sem tvoj otrok, druga pa, da je tvoj Sin za me umerl«. 

Kaj početi v stiskah? 
Puščavnik vpraša sv. opata Makarija kako je treba moliti, posebno v stiskah. »Ni treba mnogo besed, odgovori svetnik, temuč zadostuje vzdigniti roké kvišku in reči: Gospod, zgodi se tvoja volja, zgodi se to, kar je Tebi bolj všeč«. V skušnjavah pa reci: »Moj Bog, hiti mi na pomoč«. Bogu je namreč dobro znano, česa potrebujemo.« 
Ponižnost in poterpežljivost. 
Nič nenavadnega, da ne moremo terpeti pri podložnih besede ali djanja, ki niso prav spoštljiva. Njih počasnost in njih tudi najmanjša zopernost proti našim naredbam, nas jako jezi. 
Je pa zmirom, vsakikrat ta naša jeza, sveta jeza? 
Oh, če dobro vest izprašamo, moramo spoznati da je v takih slučajih dostikrat krivo pomanjkanje ponižnosti, brez ketere ni poterpežljivosti. 
Sv. Avguštin pravi: 
»Gdor zna prav živeti, zna tudi prav moliti«. 
Ravno tisti: 
»Vse kar Bog pošlje človeku, je dar njegove dobrote. Če mu pošlje srečo, je znamenje, da ga hoče potolažiti; če ga skuša z britkostmi, je opomin, ki mu ga da iz ljubezni«. (S. Aug. epist. 87.). 

Ponižnost in poterpežljivost. 
Nič nenavadnega, da ne moremo terpeti pri podložnih besede ali djanja, ki niso prav spoštljiva. Njih počasnost in njih tudi najmanjša zopernost proti našim naredbam, nas jako jezi. 
Je pa zmirom, vsakikrat ta naša jeza, sveta jeza? 
Oh, če dobro vest izprašamo, moramo spoznati da je v takih slučajih dostikrat krivo pomanjkanje ponižnosti, brez ketere ni poterpežljivosti. 
O ponižnost! 
Kraljica nebes in zemlje, Mati božja, ne pripisuje prevzvišene milosti materinstva svojemu devištvu, svoji pobožnosti ali kaki drugi čednosti, temuč edino svoji ponižnosti, rekoč: »Ker si se ozerl na ponižnost svoje dekle.« 
Poterpi! 
»Kar drugim dopada, se storí; kar tebi, se nič ne ceni. Kat drugi rečejo, se posluša; kar ti rečeš, se derži za nič. Drugi prosijo in prejmejo; ti prosiš in nič ne prejmeš. Drugi so veliki ljudje pred svetom, o tebi se pa molči. Drugim se to in ono delo izroči, tebe pa imajo za nesposobnega za vse. 
Natora dostikrat to težko čuti, in mnogo je vže to, da se take reči prenašajo z molčanjem.« (Imit. Chr. III. 49). 
Zavoljo Kristusa! 
Bog ne zahteva od tebe, da cele ure moli, da se z ojstrimi posti, z bičanjem itd. kaker svetniki tari in martraj; ali kaj želi od tebe morda vže dolgo časa, in si gluh? 
On želi, da, zahteva od tebe, kar ni čez tvoje moči, namreč, da se popolnoma ogibaj tiste grešne prilike, ki je vzrok toliko smertnih grehov. 
On zahteva, da premagaj tisto tvoje hudo nagnenje; da izgini tisto tvojo obljubo, tisto tvojo težko dolžnost. 
Kar hoče od tebe, izpolni »zavoljo Kristusa«. 
Živa vera. 
Ako hočeš ohraniti v sebi živo vero, edino taka je zveličavna, pomisli posebno po duhovnem branju, po pridigi ali kerščanskem nauku, strinja li se tvoje življenje z dotičnimi resnicami sv. vere. 
Ako najdeš v sebi razpor mej svojim obnašanjem in verskimi resnicami, loti se ga precej poravnati, ker drugači se bo na sodnji dan poganom, nevernikom in krivovercem bolje godilo ko tebi. 
Gdo je tega kriv? 
Mati toži: Kako je meni gorjé! Otroci moji so hudobni, neposlušni, leni, hočejo vse po svoji volji i. t. d. Druga se pa hvali, da njeni otroci radi molijo, pridno delajo, vedno slušajo, da se povsod lepo obnašajo i. t. d. 
Čemu pripisati ta velikanski razloček? 
Gotovo slabemu in dobremu zgledu starišev, in posebno materinemu. 
Pobožna, vestna, pridna in zavedna mati ima gotovo lepe vspehe pri otrocih. 
Posvetna, togotljiva, nemarna mati se mora pa gotovo tožiti čez svoje otroke. 
Skupna molitev. 
V družinam pa, kjer se po pobožni stari navadi vsaki dan, tam je greh doma, in kjer je greh, ni sreče. 
V družinah pa, kjer se po pobožni stari navadi vsaki dan, posebno zvečer opravlja skupna molitev, tam je pobožnost doma, in kjer je pobožnost, tam je tudi blagoslov božji in torej prava sreča. 
Velika sreča! 
Gdor ljubi Marijo, je jako srečen, ker tudi Marija njega ljubi in njegovo zveličanje je gotovo. 
Sv. Cerkev obrača na Marijo te prelepe besede sv. Pisma: »Tiste, ki mene ljubijo, tudi jaz ljubim, in tisti, ki se zjutraj zgodaj k meni zbudijo, me bodo našli.« »Gdor mene najde, najde življenje in prejme zveličanje od Gospoda.« 
Prav torej pravi sv. Aljfonz, ki piše: »Pravi Marijin otrok se ne pogubi.« 

Preloženje sv. ostankov bl. Monaldija Koperskega, reda manjših bratov. 
Dne 22. julija t. 1. je bila velika radost v samostanu sv. Ane v Kopru, ketere želim deležne storiti čislane bravce milega »Cvetja«, in zlasti duhovne otroke sv. Frančiška. Leta 1904 so pok. kardinalj Nagl, čez 98 let, dovolili zopet javno češčenje sv. ostankov bl. Monaldija. Vsled česer so se javno častili posebno dne 1. in 2. avgusta, kaker v prejšnjih stoletjih. Ali žalostno je bilo gledati skoraj 300 let stari, leseni zaboj, in skozi železno debelo, zaerjavelo mrežo neredno nakopičene, zaprašene kosti. Ta žalost je trajala skoraj deset let. Naposled pride dobro navdihnjenje: »Piši v Rim! Vprašaj, bi se li smela napraviti nova, lepa skrinja in v njo preložiti sv. kosti, ter jih tako postaviti na dostojno mesto, na oltar?« Na to vprašanje je prišel kmalu mili odgovor: »Da, vse to je lehko, z dovoljenjem teržaško-koperskega škofijstva.« Ta odgovor je nepopisljivo razveselil naš samostan. Precej smo se lotili dela. Premil. g. škof dr. Andrej Karlin, že ko kanonik v Ljubljani, naš posebni prijatelj, ki nam pa, odkar so naš nadpastir vedno večo naklonjenost v besedi in djanju kažejo, so v tej zadevi obljubili storiti vse, kar je mogoče. Ker pa take izredne zadeve niso lehke, je bilo treba mnogo dopisovanj, razjasnjenj i. t. d., da, prišlo je celo do jako velikih težav. Ali, hvala Bogu, vse se je lepo in pravilno poravnalo. Napočil je radostni dan 22. julija. Ob 2 popoldne pridejo k nam v spremstvu treh duhovnikov preblagi nadpastir, in v pričujočnosti p. gvardijana in še štirih patrov se lotijo precej sv. opravila. 
Po pazljivem ogledovanju zabojčka, prem. g. škof vkažejo odstraniti debelo mrežo, na kar se začno vun jemati in snažiti sv. ostanki. Čudno! Bolj ko gre to delo naprej, zmirom več kosti in koščic se prikaže. Pred nami je skoraj celo človeško okostje, le par kosti manjka. Nepopisljivo veselje! Na dnu zabojčka najdemo pa v prahu štiri goriške solde iz sredine 18. veka in okolu 20 mesengastih starih svetinj, ketere neke so iz začetka 17. druge iz 18. veka, dve ali tri pa najberž vže iz 16. stoletja. Karakteristična sta posebno dva križca in svetinja sv. Benedikta opata. Tudi nekoliko lesenih in steklenih rožnovenčnih jagod smo našli. Vse to bo treba sčasoma preučiti, ker so te stare reči za zgodovino kuljture v katoliški cerkvi jako važne. Ko so bile vse sv. koščice očiščene, smo jih počasi položili v novo, jako okusno zdelano skrinjo, na lepo okrašeno erdečo blazino. Deli smo notri tudi zgodovinski zapisnik na krasno okinčanem pergamentu, kjer je omenjeno na kratko vse, kar se ve o bl. Monaldiju itd. Spis je podpisan od prem. g. škofa in vseh drugih prič preloženja. Na to so g. škof skrinjo zaperli z dvema ključema in zapečatili pokrov z osmero pečati. Ko je bilo vse dokončano, sta nesla dva patra dragoceni zaklad na oltar sv. Didaka, pri glavnih cerkvenih vratih, kjer bo, upamo, Bog poveličeval zmirom bolj bl. Monaldija, in dodelil, da bo ta v ne dolgem času prišel do pravega češčenja blaženih, namreč do cerkvenega oficija in maše! Vsekako mi prešinja dušo neka rajska miloba, ko vidim, kako so ti sveti ostanki zdaj v resnično dostojnem položaju. 

Vlč. g. Frančišek Kramberger. 
Bil je tretjerednik in jako ljubil sinove sv. Frančiška, zatorej zasluži po vsej pravici, da o njemu prijatel napiše v »Cvetju« par verstic. 
Č. g. Kramberger, rojen v Orehovem na Spodnjem Štajerskem dne 23. sept. 1863, je kesneje s veliko pridnostjo študiral na varaždinski in osješki gimnaziji ter »maturo« prestal z dobrim vspehom. Potem je vstopil v ljubljansko semenišče, pa je tu ostal le eno juto, ker se je bil odločil za teržaško-kopersko škofijo. V goriškem velikem semenišču je študiral II. III. in IV. bogosl. tečaj ter se vedno jako lepo obnašal in, kaker je razvidno iz spričeval, »diligentissime« (prav pridno) se učil. Dne 12. junija 1891 je bil v mašnika posvečen in 1. sept. je nastopil pervo službo ko kaplan na Opčinah. Od 11. okt. 1894 do 81. marcija 1897 je služil ko cappellanus expositus pri sv. Jožefu v Ricmanjih. Od 1. aprila 1897 pa do smerti pa je bil kaznilniški kurat v Kopru. 
Preblagi pokojni je bil jako dobrega serca, polnega usmiljenja. Kedo bi mogel popisati vsa njegova velikodušna dela v korist terpečih, posebno vbozih in potrebnih učencev na slov. učiteljišču, kjer je bil štiri leta katehet. Kristus mu bo na sodnji dan gotovo rekel: »Bil sem lačen in ti si me nasitil, bil sem nag in ti si me oblekel« ... Koliko dobrega je storil otrokom slov. šole v Kopru, kjer je tudi brezplačno podučeval kerščanski nauk! 
Ko dušni pastir je se ve da najpred skerbel za svojo dušo. Kako vestno je opravljal svoje stanovske dolžnosti! Njegova natančnost je bila povsod v zgled vsacemu kristijanu, posebno duhovniku. On je pa, razen svojih dolžnosti, serčno rad pomagal tudi sobratom v koperski okolici, kjer ga zdaj, oh kako težko pogrešamo! V naši samostanski cerkvi pri sv. Ani, nam je bil za spovedavanje prava desna roka, posebno ob nedeljah in praznikih! Človek se je pri tem moral čuditi njegovi poterpežljivosti. Od dela utrujen, pa vedno enak samemu sebi — prijazen po več urnem spovedovanju, kaker pred! 
Občudovanja vredne so bile tudi njegove druge čednosti, kaker n. pr. njegova izredna pridnost. Prava čebelica! Imam pred sabo mnogo njegovih rokopisov, šolskih, pridig, kerščanskih naukov i. t. d. Njegovi razni zapisniki so nekaj posebnega! Nadalje njegova gostoljubnost. Sam je sè svojo skerbno sestro živel jako skromno, ali za prijatele, vboge in potrebne, tu bi skoraj rekel, da ni poznal varčnosti. 
Ali, o blaga duša, Bog te je ljubil in zato obiskal s hudo, jako hudo boleznijo. Terpel je strašne bolečine noč in dan. Od praznika najdbe do praznika povišanja sv. Križa, v najlepši letni dobi je ležal kaker na križu ... in zjutraj ob treh na praznik ran sv. očeta Frančiška, potem ko je ves čas bolezni dajal zglede velike pobožnosti in vdanosti v voljo božjo, izdihnil je v roke božje svojo plemenitno dušo, pri usmiljenih bratih v Gorici, kamer je bil pred okolu tremi mesci slučajno prišel. Slučajno? Tudi takrat je pokazal svojo krepost. Šel je v Terst, ali ker ni bilo prostora v nekem privatnem »zdravilišču«, kjer strežejo usmiljene sestre, in mu je zdravnik rekel, naj gre v mestno bolnico, je on odgovoril: »Tje ne grem, tam so svetne in posvetne strežnice. Pojmo pa v Gorico!« 
Preblaga duša, počivaj v miru mej dvema svetiščema Matere božje: Sv. Goro in Kostanjevico. Častil si Marijo, ljubil si svojega patrona sv. Frančiška in njegove sinove, naj ti bo tam lehka zemlja! Sicer pa v rajskih višavah, ne zabi na svojo sestro, siroto, keteri sicer nisi zapustil zemeljskih zakladov, ali nepopisljivo tolažbo svojega neomadeževanega življenja; ne pozabi na svoje, tebi vedno serčno vdane prijatele! Bog daj, da bi se enkrat tam vsi zopet združili in se nikdar več ne ločili. 


Nekaj o sv. križevem potu. 
Vse, kar se tiče sv. križevega pota, je mikavno in drago posebno nam duhovnim otrokom sv. Frančiška. Saj so to prelepo in neizmerno koristno pobožnost razširili po sv. katoliški cerkvi zlasti naši trije redovi. Brez števila del, priprostih in učenih razprav so napisali frančiškani o tej pobožnosti. Seveda so pisali in razpravljali o sv. križevem potu tudi drugi katoliški pisavci, ni čuda, saj je ta pobožnost vpeljana ko javna v vesoljni cerkvi in vsem vernikom zelo priljubljena. S posebno pohvalo pa naj omenimo jako učeno, obširno razpravo v našem slovenskem jeziku, naslovljeno »Zgodovina pobožnosti sv. križevega pota«, ki jo je spisal nevtrudno delavni zgodovinar prof. dr. Stegenšek ter priobčil v mariborskem »Voditelju« 1. 15. (1912). Seveda je predmet tako obsežen, da bo še o marsičem raziskavanje potrebno. Upam, da ne bo temeljiti razpravi našega zgodovinarja nič škodovalo, ako tu opozorim na dve reči, keterih pisavec ni omenil. Te drobtinice pa priobčujem v »Cvetju«, ker menim, da vtegnejo koristiti tudi priprostim bravcem. 
I. 
Ako primerjamo razne molitvenike ali tudi napise podob sv. križevega pota, lehko opazimo neko nedoslednost glede tretje, sedme in devete postaje. Tako stoji v neketerih »Kristus pade pod križem ...«, dočim nahajamo v drugih »Kristus pade na tla ...«, kar seveda ni vseeno. 
V knjižici sv. križevega pota po načinu P. Leonarda Portomavriškega — v italijanskem jeziku pisani, tiskani v Viterbu (brez letnice), ali izdani gotovo pred apriljem 1. 1796, ko je bil isti razglašen za blaženega — stoje v naslovih rečenih postaj besede »pod križem«. 
V drugi knjižici, izdani v Benetkah 1. 1802, ki ima od prejšnje različno besedilo — povedano je pa izrecno, da jo je izdal B. (= blaženi) P. Leonard — je pri teh postajah napisano »Kristus pade na tla ...« 
V knjižici »sv. križevega pota«, kaker se opravlja v cerkvi sv. Ane v Kopru — tiskana v Kopru v 18. veku, sicer nima letnice — so te tri postaje označene le »Kristus pade na tla …« 
»Via Crucis«, sestavljena od sv. Leonarda, tiskana v Rimu 1. 1907, ima pri teh naslovih vedno »pod križem«. 
Da je v brezštevilnih slovenskih in nemških molitvenikih enaka nedoslednost in nejasnost, ni treba omenjati. 
In vender bi bilo potrebno v tako imenitni javni pobožnosti napraviti red. Ali kako? Za ketero besedilo se bomo odločili? Razsodbo ima seveda samo pristojna cerkvena oblast. Bodi mi pa dovoljeno povedati, da je edino naslov »Kristus pade na tla ...« resničen in torej opravičen. In zares. »Pade pod križem« se ne sklada z besedami sv. evangelistov. Poglejmo. 
Sv. Matevž pripoveduje: »In potem, ko so ga zasramovali, so mu slekli plašč in ga oblekli v njegova oblačila in ga peljali, da bi ga križali. Grede pa so dobili človeka iz Cirene, Simona po imenu; tega so prisilili, da je nesel njegov križ.« (27, 31. 32). Sv. Marka sporoča: »In potem, ko so ga zasramovali, so mu slekli škerlat in ga oblekli z njegovimi oblačili in so ga ven peljali, da bi ga križali. In so prisilili nekega mimo gredočega, Simona Cirenčana, ki je prišel s pristave, očeta Aleksandrovega in Rufovega, da je nesel njegov križ.« (15, 20. 21). Najbolj razločno piše o tem sv. Luka: »In ko so ga peljali, so prijeli nekega Simona Cirenčana, keteri je šel s polja, in so mu naložili križ, naj ga ponese za Jezusom.« (23, 26.) Po sporočilu sv. Janeza je pa Jezus najprej sam nesel svoj križ. »In je svoj križ noseč ven šel ... Et bajulans sibi crucem exivit ...« (19, 17). Simona iz Cirene sv. Janez ne omenja, ker ni bilo potrebno; sv. Janez je namreč poslednji pisal sv. evangelij, zato je lehko opustil, kar so že oni trije povedali, in skušal svojemu namenu primerno tu in tam kaj dopolniti ali bolj jasno povedati. Tako pojasnjujejo in dopolnjujejo sv. evangelisti eden druzega. Iz njih določnih besed spoznamo, da je božji Zveličar nekaj časa pač sam nesel težki križ, ko so ga peljali iz mesta Jeruzalema venkaj na Goljgoto, da bi bil ondi križan. Ko pa je žalostnemu sprevodu prišel zunaj mestnih vrat naproti Simon iz Cirene, so temu naložili križ, kar sv. evangelist Luka tako razločno omenja: et imposuerunt illi crucem ...« Gotovo je te besede tako umeti, da je nato Simon sam nesel križ za Jezusom. Slikarji podob sv. križevega pota seveda predstavljajo Simona deržečega spodnji del križa. Na ta način bi bil Simon križ nekako vlekel za Jezusom. Ali to je le umetniška prostost; ne smemo si misliti, da bi se bilo tako v resnici veršilo. Zakaj ne? Ako se prašamo po vzroku, h čemu so prisilili Simona ter mu naložili križ, je dvojno mogoče: ali so to storili, ker Zveličar vsled prevelike oslabelosti ni mogel več sam nositi križa ali pa zato, ker so se hoteli ravnati po judovski postavi, ki je Judom prepovedovala o praznikih nositi bremena, Simona namreč ko pagana ta postava ni vezala. Recimo, da so res hoteli pomagati Gospodu, ker so se bali, da bi vtegnil že na poti vmreti. Ali bi bilo Zveličarju mari breme olajšano, ke bi Simon vlekel zadnji konec? Na ta način bi bil moral biti križ Jezusu ko poglavitnemu nositelju še težji. Bolj verjetno je pa, da so naložili križ Simonu zato, ker so se hoteli ravnati po judovski postavi. Primeri o tem, kar piše dr. Krek: »Po rimski šegi je moral pač obsojenec križ nositi, toda verjetno je, da se je Pilat v tem oziru ravnal po judovskih šegah, ki po njih ni bilo dovoljeno o praznikih nositi kakih bremen. Smemo si misliti, da je bilo za oba razbojnika ... preskerbljeno, ta dva nista sama nosila svojih križev. Bila sta namreč brez dvojbe Juda. Jezusa je v tem oziru zadela krivična izjema; zanj ni bilo nikoger, da bi mu bil nesel križ; zato je sam objel težko breme in si ga naložil na rame ... Ko pride sprevod skozi vrata, ga sreča kmetiški težak, ki gre s polja. Pozna se mu po obleki, da je pogan ... Skoraj gotovo je bilo že prej dogovorjeno, da tudi Jezusu odlože križ, če dobe kakega pogana. O Simonu beremo, da je šel s polja; s temi besedami hoče evangelij jasno povedati, da je bil Simon pogan, ki ni praznoval velikonočnega praznika ...« (Zgodbe sv. P. 14. snopič str. 586). 
II. 
V zadnjem spisku je morda ta ali oni izobraženiši bravec pogrešal, da se nismo ozirali še na gerško besedilo svetih evangelijev, ali za naš namen pač zadostuje slovenska prestava po latinski v Vuljgati, saj imamo v latinskem od sv. Jeronima prirejenem besedilu zanesljiv prevod iz pervotnih gerških izvirnikov. 
Zdaj pa še nekaj o sv. križevem potu. 
V enem ali drugem molitveniku opazimo naslov: »Sv. križev pot po sv. Leonardu Portomavriškem.« — Znano in gotovo je, da molitve od svetnikov sestavljene rajši opravljamo in tudi z večo pobožnostjo kaker pa druge, naj si bodo od keterega koli učenega in pobožnega pisavca. Torej ni čuda, da vernikom zlasti vgaja sv. križev pot sestavljen od našega sv. Leonarda, od onega milega svetnika, ki je tako zelo pospeševal to prekrasno pobožnost. Ker so molitve in pobožnosti izvirajoče od svetnikov tako priljubljene in čislane, se pa seveda včasih prigodi, da kedo v napačni gorečnosti prične pripisovati to ali ono molitev kakemu znanemu svetniku, čeprav je dotični ni sestavil ali pa le v drugačni obliki. Naš sv. Leonard je pač napisal več križevih potov, vender pa ne vseh, ki se mu pripisujejo. Gotovo je, da besedilo sv. križevega pota v italijanskem izvirniku jako dolgo in pesniško sestavljeno (perva postaja se pričenja tako-le: »Križan naj bo! Pa kedo? in za koga?! ...«) ni od sv. Leonarda, čeprav so v mnogih drugih deželah prepričani, da izvira od tega svetnika. V resnici ga je pa sestavil neki kapucinski pater (V »Filotea franc.« pag. 375. P. Fel. Bergom [Milano 1868]). Pred sabo imam petero »sv. križevih potov« pod imenom sv. Leonarda: štirje nosijo izrečno njegovo ime; peti je pa prestavljen v prelepih Lesarjevih »Mašnih bukvah« »Hvaljen bodi Jezus Kristus« (v Ljubljani 1855). 
Na strani 226. te mašne knjige je »križev pot«, ki se pričenja z Darovanjem: »O moj dobrotljivi Jezus! ljubim te čez vse, ker si večna dobrota in brezkončna milost ...« I. postaja pa se začne: »Premisli prečudno ponižnost nedolžnega Jezusa, s ketero je on brez vsega izgovarjanja poslušal in sprejel ...« II. postaja pa se konča sè znanimi besedami: »... daj mi tako ljubezen do križa, da bom vselej s Tvojo služabnico, sv. Terezijo, voščil in želel: Terpeti ali vmreti, vmreti ali terpeti.« 
Čudno na pervi pogled in zajemljivo je tudi sledeče. Iz samostana sv. Bonaventure v Rimu, kjer se časti blaženo telo sv. Leonarda, sem prejel knjižico sv. križevega pota, sestavljenega od tistega svetnika (ponatisek 1. 1907), po keterem je brezdvojbeno prestavljen Lesarjev »križev pot«, in vender ni popolnoma enak onemu izdanemu v Benetkah leta 1802! Bistveno se sicer vjemata, v tem pa mej drugim na priliko ni besed svete Terezije. V zadnjič omenjeni knjižici pa, v Viterbu tiskani, ko je bil svetnik še »Pater«, in v molitveniku »Pot v nebesa« (»La via del Paradiso«), tiskanem v Milanu 1828, je pod imenom sv. Leonarda popolnoma drugačno besedilo sv. križevega pota. V tem se pričenja I. postaja: »Klanjam se, o moj Jezus, pred tisti božjo poterpežljivostjo, s ketero si sprejel od hudobnega sodnika Pilata najkrivičnišo smertno obsodbo ...« Ta jako lepi in pri tem kratki sv. križev pot se nahaja v mnogih izdanjih italijanskega molitvenika sv. Aljfonza »Le massime eterne«, keteri molitvenik je pa vže od mnogo let gotovo popolnoma predelan. 
V zbirki »Opere sacro-morali« (Benetke 1844) sv. Leonarda se nahaja v 14 zv. jako lepi sv. križev pot za redovnice. Naj ga čislani sobrat P. A. F. o priliki priredi za »Cvetje«! 
Iz vsega, kar smo tukaj ob kratkem priprosto povedali, moremo povzeti, da je sv. Leonard sestavil več sv. križevih potov, ali najprej ono besedilo v Viterbu izdanega križevega pota, ki se nahaja popolnoma enak v molitveniku »Via del Paradiso« iz 1. 1828, ta se je tudi do zdaj ohranil nespremenjen. Kar se tiče ponatiska onega znanega, ki je po njem prestavljen v naš slovenski jezik Lesarjev križev pot, je gotovo delo sv. Leonarda, ali prenarejeno (v Rimu 1. 1907). 
Ti trije »križevi poti«, zelo lepi, kratki, ginljivi naj bi se pod imenom svetnikovim v naših molitvenikih najbolj širili — mi pa, udje I. in III. reda sv. Frančiška, sobratje in sosestre sv. Leonarda, tega tako gorečega aposteljna sv. križevega pota, pa še bolj pogosto in še z večo vnemo premišljujmo terpljenje Zveličarjevo po navodilu našega svetnika! 







