Četrta adventna nedelja.
Napuh življenja.
Pripravljajte pot Gospoda, ravne storite njegove steze; vsaka dolina se naj napolni in vsaka gora se naj poniža. Luk. 3, 5.
1. Kdo je naredil iz angelov božjih hude duhove? Satan se je povzdignil, rekoč: Ne bom služil in je iz angela hudič postal. Kdo je pekel prižgal? Napuh.

Pahnjen je bil hudič in njegovi angeli v ogenj, njim od začetka pripravljen. Kdo je prvim starišem veseli raj v dolino solz premenil? Napuh. Ko sta Adam in Eva prevzetno roko stegnila po prepovedanem sadu in mislila biti kakor Bog, se je njima veseli kraj premenil v kraj strahu in trepeta. Kdo je človeku sveto nebo zaprl? Napuh; on je prvi, največji greh sveta, največja ključavnica, ki nam nebeško kraljestvo zapira, pa tudi zemljo v solzno dolino ljudem premenjuje. Zato uči sv. Janez: "Vse, kar je na svetu, je poželenje mesa, očij in napuh življenja.
2. Nam sveta nebesa odpreti, se je Sin božji ponižal. Hočemo za njim priti, se moramo tudi kakor on ponižati. Zato kliče sv. Janez Krstnik v puščavi: "Pripravljajte pot Gospoda" itd.
Premisliti hočemo torej:
I. Kaj je napuh, da ga spoznavamo in se ga varujemo.
II. Kako napuh življenja srečno premagamo in ponižnost ljubimo.
„Učite se od mene", pravi Kristus", „kako sem krotek in ponižnega srca". Govori ti, o Gospod, in tvoji služabniki te bodo poslušali!
I.
1. Napuh je prvi med sedmimi poglavitnimi grehi, pa tudi po pravici. Prevzetija je košata mati vseh pregreh. Napuh človeku glavo napihne, da sam sebe v mislih, besedah in dejanju za več ima, kakor je; ga omami, da sam sebe preveč, druge pa premalo časti, sam sebi prestol napravlja, za druge pa železje kuje. Ali kdor visoko leta, nizko obsedi. „Kdor sam sebe povišuje, bo ponižan" (Luk. 18, 14).
2. Napuh se v pisan plašč zavija, da bi ga svet veliko čislal. Napuh za svojo čast skrbi, pa na božjo čast pozabi ter pregrešno častilakomnost porodi. Napuh si omišlja čedno oblačilo, pa se hitro v gizdavost premeni. Pri katerem človeku on gospodari, njega nesrečnega stori, če ni ponižnost gospodinja. "Napuh je začetek vseh grehov. Kogar on ujame, bo kletve poln; napuh ga bo pogubi!" (Sirah. 10, 15).
3. Napuha hčer je prevzetnost ali ošabnost, ki druge zaničuje, pika in žali, da sebe poviša. Jedni prevzetujejo s svojim rodbinstvom, kajti imajo gosposke stariše; drugi z bogastvom; tretji s svojim storjenim delom; ali na vse to in tako se ni zanašati. Veliki gospodje so veliki reveži postali, bogatini beraško palico pobrali; najboljši delavec onemore. "Kdor sam sebe povišuje, bo ponižan".
4. Najgrša pa je prevzetija kmetovska, da se kmet s svojim premoženjem baha, na svojo zemljo preveč zanaša, nobenega gospoda, celo Boga ne spozna in se s hudičem pobrati. Takih prevzetnjakov je v sedanjih dneh po svetu na cente, ki pravijo, da smo vsi jednaki. "Kdor sam sebe povišuje" itd.
5. Najhujši je pa svetohlinski napuh hinavskih kristijanov, ki mislijo, da so sveti, pa niso; se s čednostmi hvalijo, kojih nimajo in celo slabosti imajo za krščanske kreposti ter po farizejsko govore: "Gospod, zahvalim te, da nisem kakor drugi ljudje" (Luk. 18, 11). Takih ljudij ni poboljšati; kdor jim kaj reče, jih razsrdi. Pridige ostre jih razžalijo, navadne pa kaj ne pomagajo. Predrznejo se duhovske pastirje učiti, kaj in kako naj govore, jih preganjati, se jim rotiti, če jim vse po volji ne store. Takih poslušalcev Jezus ni imel; farizeji-prevzetneži so ga hitro zapustili. Taka se še neprenehoma godi; prevzetnih kristijanov k božjemu nauku ni. Oh, naj bi taki čitali, kaj jim usmiljeni Jezus v skrivnem razodetju 3, 17 —18 veli: "Ker praviš: sem bogat in premožen in nobenega ne potrebujem" itd. Prevzetnik čuje, pa ne mara, bere, pa svoje srce ukameni in se ne poboljša.
6. Kakor je svoje dni satan dejal: „Ne bom služil", tako govorijo zdaj po svetu ljudje, tako delajo narodi. Sin noče služiti očetu, hči materi ne pokorna biti, družina ne uboga gospodarja, kmet gosposko malo pozna. Cesarske postave se grajajo, cerkvene zapovedi zaničujejo; grduni kolnejo božje reči, kar si peklenšček ne upa. Sreča pa tudi družine zapušča, po deželah zaupanje gine, svetu se godi kakor zgubljenemu sinu. Oh, naj bi sedanji svet, od napuha življenja pijan, zopet zagledal, kaj mu k zveličanju služi in se povrnil k svojemu Očetu, k Bogu rekoč: "Grešil sem!"
II.
Napuh življenja srečno premagati, nam sv. Bernard trojno vprašanje priporoča:
1. Kaj si bil? Od nekdaj bilo te ni. Pred 10, 20, 60 leti ni bilo tvojega imena, ne sledu; bil si nič. "Le on sam sebe prav spozna, ki spozna, da je nič" (Sveti Krizostom, Gal. 6, 3). Kako si pa postal, kar si? Ubogi črvič si bil spočet; Bog ti je dal dušo. Revno dete je mati rodila, jokaje si prišel na svet. Pokaj torej prevzetuješ?
2. Kaj si zdaj ? Revež, poln zmot in nadlog. Luč tvojega uma temno gori, tvoja volja je slaba. Kar za dobro spoznaš, ne storiš, kar storiš, prave popolnosti nima. Kaj prevzetuješ? Telo tvoje je črvov podmet, tvoje življenje kaplja na veji. Kar pa dobrega imaš, je božji dar. Kaj imaš, da bi ne bil prejel (Kor. 4, 7). Kar smo, smo le po milosti božji; brez nje nismo nič.
3. Kaj boš? Na to vprašanje hoče ti grob najbolj resnično odgovoriti: Prah si bil, v prah se boš premenil. Majhen vetrič pohlidi, mala žilica poči in tebe ne bo več med živimi. Še nekoliko let, nekoliko dnij in boš na smrtni postelji ležal, zopet nekoliko dnij in boš v hladnem krilu zemlje počival. Kupček črvov in pa črne zemlje bo tvoje telo. In tvoja duša? na božji pravici, v pekel vržena, ako se ne ponižaš. „Bog je prevzetnim so vraž; le ponižnim milost daja" (I. Petr. 5, 5). Poglejte napuha in njegovega sorodstva konec! "Joh, kakor senca človek mimogre, zelo uganja in ropoče za prazne reči; zapihne veter, po njem je in mesto njegovo se ne pozna" (Psalm 38, 7. 102. 16). „Premisli, o človek, kaj si bil, kdo si in kaj boš, tako boš napuh slekel, ponižnost oblekel, pozemeljsko malo čislal, nebeško iskal, se greha varoval in čednost ljubil" (Sv. Bernard). To je kristijana prava modrost.
Konec. Napuh angelov in človeka nam je sveta nebesa zaprl, ponižnost božjega Sina nam jih zopet odprla. Prevzetni angel je dejal: Ne bom služil; napuhnjen človek je dejal: Ne bom slušal (ubogal); zato je Sin božji podobo hlapca nase vzel in je prišel nam služit; malo dete je bil, nam dati ponižnosti lep vzgled. O pridite grešniki in grešnice, vi prevzetni otroci oholega Babilona, prihodnje božične svetke, pridite in poglejte v malo mestice Betlehem v nizke jaslice Jezusove, poslušajte, kaj lepega vas božje dete uči: "Učite se od mene, kako sem krotek in ponižnega srca in bote našli mir svojim dušam". „Ako se ne ponižate kakor malo dete, ne poj dete v nebeško kraljestvo". Napuh je nebesa zaprl, ponižnost nam jih odprla. Vsaka gora prevzetnosti in vsak grič napuha naj se poniža, kar je krivega, naj bo ravno in kar je ostrega srca, naj bo gladek pot. Tako bo vse meso videlo zveličanje božje. Amen.
