V Št. Vidu 22. nedeljo po Binkoštih,
o novi maši častitega gosp. Franceta Kopačina. (1810).
Dajte Bogu, kar je Božjega. Sv. Mat. XXII. 21.
Ako ravno pobožni kristjani ob nedeljah in praznikih radi v cerkev hodijo, da Bogu dolžno čast in hvalo skažejo, in da mu dajo, kar mu gre; vendar nikoli tako natlačenih cerkva ne vidimo, kakor, ker se nove maše pojo; novica, da se bo kje pela, gre od ust do ust, ljudje jo z radostjo zaslišijo, in stari no mladi, bližnji no daljni k njej pritečejo. Pretečene tri dni je lilo, kakor da bi se bili vsi nebeški studenci odprli, no še davi je šel še silno dež; bal šim se, da bi mi danes celo mogoče ne bilo iz Planine čez toliko naraščenih in derečih potokov tako daleč sem v Št. Vid priti, no vendar poglejte! — komaj je k veliki maši odvabilo, pa nebo se je že razvedrilo, z prijaznim soncem nas pozdravilo, nam tako svoje veselje nad novo mašo oznanilo, in cerkev, ta lepa, prostorna cerkev — je z ljudmi tako nagnječena, da ni drugega videti kot glavo pri glavi. Vi skupaj zbrani, — se veselite nove maše po nekih od vas ne vselej no čisto razumljenih občutlejših, jaz se je pa tudi veselim, ker upam, da bo imela sv. cerkev v svojih pričujočih kar žalostnih okolistavah in zelo velikih potrebah nad novoposvečenim mašnikom častitim gosp. Francem Kopačinam novo podporo in pomoč; ali če se nanj ozrem, vidim ga v sredi samih sivoglavov! — kje bodo vzeli se vsi tisti, ki bi imeli v malo letih na njih stopnje priti?
Če se moje srce od ene strani nove maše veseli, me od druge nekoliko sramovanje in strah obhaja; — sramujem se skoraj, da sem — premlad — dal se za današnjo pridigo pregovoriti no primorati, da sem povabljenje predrzno gori vzel; strah me je pa tudi nekoliko, — mene nar mlajšega duhovnega pastirja cele Vipavske doline — pričo tako visoko zasluženega in častitljivega duhovstva, in takemu velikemu in veljavnemu zbirališču, kakor je pričujoče, govoriti.
Nam mladim pridigarjem ne gre od duhovskega stanu, z katerim smo si še premalo poskušali, veliko govoriti, ali ga priporočevati; torej ostanem raje pri svojih prvih besedah, in jih ponovivši rečem: Dajte Bogu, kar je Božjega. Kar ima človek v srcu, ima tudi na jeziku; zato so od nekdaj ljudje, ki so v Boga živo verovali, no ki so ga hoteli v resnici častiti, hvaliti no moliti, to — tudi v dejanju pokazali, zavoljo njega se mnoge veljavne reči znebili, ali z drugo besedo, mu darove doprinašali; tako naši prvi starši, tako njih mlajši, tako vsi Izraelci stare zaveze; po ustnim izročanju je prišla taka šega od očakov še celo na ajde, da so tudi oni svojim zmišljenim bogovom darovali. V novi zavezi je pa Jezus v sv. maši nam nar čistejši no svetejša, tedaj nar veljavnejši no Bogu nar prijetneje daritev postavil.
Ker bodo danes z veliko častjo semkaj pripeljani gosp. Franc Kopačin na tem sv. mestu prvikrat daritev sv. maše nebeškemu Očetu za vašo spravo doprinesli, vam bom, ljubi prijatelji; — od te daritve to nar potrebnejša povedal, in upam, da kar vam bom od nje na kratkim razložil, boste zamerkljivo poslušali.
Speljanje.
Po prvi pregrehi, katero so vsi ljudje v Adamu in po njim doprinesli, je človeka natora spačena bila; njegov um je tako otemnel, da je ni več spoznal resnice in prave edine poti k svojemu stvarniku; volja se je bila tudi pohabila in k hudim nagnila, da bi ne bil zamogel sam od sebe k dobrima več povzdigniti se; človeštvo bi bilo po tem takim na večno pogubljeno, ko bi se ga ne bil Bog usmilil; usmilil se ga je pa, da mu je bil dal čas ali odlog spokoriti se, in da mu je bil obljubil odrešenika poslati.
Med vsem z pregreho ognuščenim človeštvom ga ni bilo tako pravičnega in pobožnega, da bi bil zamogel razžaljeni pravičnosti Božji v svojo, še manj pa v spravo celega človeštva kako prijetno daritev doprinesti; zakaj, kakor bi se ti od nar žlahtnejši jedi, ki bi se ti z ognušeno roko ali v oblateni no smrdljivi skledi ponudila, proč obrnil; je bil tudi nar pravičnejši človek saj od prve pregrehe ognjušen, in daritev, če še tako draga iz njegovega omadeženega srca bi ne bila mogla nikakor Bogu dopasti, torej je poslala neskončna milost Božja, enega popolnoma svetega dol iz nebes, da bi ji bil prijetno daritev doprinesel. Bog je svet tako ljubil, de svojega edinoroj enega Sina dal, da bi slednji, kateri v njega veruje, ne bil pogubljen, ampak večno življenje imel. Ta je prišel, učlovečil se, in potem ki je voljo svojega nebeškega Očeta ljudem na tanko razodel, jim po pregrehi izgubljeno pot v nebesa znovič pokazal, se je — sam nedolžen, pravičin in čist — popolnoma pokorno svojemu Očetu in vendar tudi rado — in prostovoljno nar bridkejšemu trpljenju in nar zaničljivši smrti podvrgel, in je na križu v spravo celega človeštva umrl. Tako je tedaj Jezus, učlovečeni Sin Božji, nar nedolžnejši no svetejša, katerega je koli zemlja nosila, daritev sprave za celo človeštvo doprinesel, razžaljeni pravici Božji za grehe celega sveta nadomestil; strašno velik dolg namesto nas poplačal: on — nedolžno jagnje, je bil zaklan, da bi mi grešniki milost dosegli; — on — pravični je grenko trpel, da bi mi nevredni krivični po njim opravičeni bili; — on — nedolžni je umrl, da je nam nebeške vrata odprl, da bi mi, ki smo bili hudobni, na vekomaj živeli. — O neskončno velika in nezapopadljiva milost našega Boga! —
Ta je bila, in je Bogu nar dopadljivši daritev, zakaj doprinesel jo je sam nar nedolžnejši, nar čistejši no nar svetejša Sin svojemu nebeškima Očetu v posvečeni no nar višje požlahtnjeni človeški natori, trpel je namreč in umrl kot človek. Doprinesel jo je iz ljubezni no pokorščine do svojega Očeta; doprinesel iz ljubezni no usmiljenja do grešnega človeka, ki je po mesu njegovi brat; doprinesel v poveselenje nebes, ki so milo na grešnega človeka; zanje namenjenega, ozirale se. Vse molitve, daritve in druge dobre dela očakov stare zaveze je niso imele same na sebi — doprinešene v grehu — nobene veljave, temveč le v pogledu njih vere in upanja na obljubljenima, prihodnjega odrešenika — po katerim so očaki zdihovaje hrepeneli — in v pogledu daritve, katero je imel tale na kalvarskim hribu doprinesti, so Bogu všečne bile. Kakor se tedaj vse naše dobre dela le po Jezusa neskončnim za-služenju na sv. križu posvečujejo, da Bogu dopadejo, so se tudi vse molitve in daritve očakov stare zaveze po negovi smrti na križu že naprej posvečevale, da je Bog nad njimi dopadajenje imel.
Ali Jezus ni le samo enkrat na križu svoje življenje v spravo človeštva Očetu dal, on je hotel tudi pri nas ostati do konca sveta; v znamenje in spomin svoje neskončne ljubezni no v zastavo svojega nezapopadljivega usmiljenja do nas, nam je še pri zadnji večerji daritev sv. maše postavil: On je vzel kruh, je zahvalil, ga posvetil, zlomil, dal svojim učencem in jim rekel: vzemite in jejte, leto je moje telo, katero bo za vas dano; potem je vzel kelh, je zahvalil, ga posvetil in jim podal rekoč: Pite iz njega vsi, zakaj leto je moja kri nove zaveze, katera bo za njih veliko prelita k odpušnju grehov. Kar se je drugi dan na kalvarskim hribu očitno godilo, da je bila Jezusa kri od njegovega telesa ločena in prelila, godilo se je to pri zadnji večerji po skrivnostno pod podobami posvečenega kruha in vina, tudi tukaj je bila kri odločena.
Potem, ki je bil daritev sv. maše postavil, je rekel svojim učencem, to delali v njega spomin; oblast in povelje jim je tedaj dal, z enakimi besedami kot on kruh in vino posvečevaje v njega sv. rešnje telo in rešnjo kri spremenovati. Kadar so koli hoteli Aposteljni no vsi njih nastopniki, ali kadar koli hočejo tile še dan današni spomin na Gospoda obhajati, so posvečevali no posvečujejo kruh v njega sv. telo in vino v njega rešnjo kri; kar se pri vsak sv. maši stori, in kar se bo delalo po besedah Aposteljna Pavla, dokler Gospod zopet ne pride.
Že v časih Abrahama je duhovin Melhizedeh nar Višjemu kruh in vino daroval, in Apostelj Pavel pravi, da ta daritev je bila prava živa podoba daritve, katero je Jezus pri zadnji večerji postavil; veliko prerokov jo je očitno oznanjevalo, veliko šeg in daritev stare zaveze jo je pomenilo; sam Jezus je že popred od nje govoril; v namestenje tedaj vseh daritev stare zaveze, ki jih je ovrgel, je on sv. mašo postavil, in tako pisma prerokov in svoje lastne besede potrdil.
Sv. maša je po tem takim nekrvava daritev nove zaveze, v kateri se kruh in vino v pravo živo telo in v pravo živo kri našega Gospoda Jezusa Kristusa spremeni no nebeškemu Očetu daruje v spomin krvave daritve, ki jo je zveličar na križu v spravo človeštva doprinesel; ni tedaj samo spomin Gospodove smrti ali daritve na križu, temveč tudi eno vedno ponavljenje ravno te daritve, toda le pod podobami posvečenega kruha in vina.
Daritev sv. maše je nar čistejši, svetejša no Bogu nar dopadljivši daritev, zakaj tu se daruje Bogu, kar je Božjega; — kaj je pa svetejšega, kaj bolj Božjega, kakor edinorojeni, — učlovečeni Sin Božji? — Ali se ni sam Oče iz nebes dvakrat zaslišati dal, rekoč: Ta je moj ljubi Sin, nad katerim imam dopadajenje? —Jezus Kristus, nedolžno jagne, katero grehe sveta odjemlje, se pri sv. maši Bogu daruje v spomin njegove bridke smrti na križu in v spravo človeštva. Nar višji duhovni te daritve je pa tudi nar svetejši no Bogu dopadljivši, je po redu Melhizedeko zopet sam Jezus Kristus, učlovečeni Sin Božji, ki se pod podobami posvečenega kruha in vina po rokah mašnika Bogu v spravo človeštva daruje, da je tako prvi no edini srednik med Bogom in ljudmi.
Znano vam je dobro preljubi kristjanski prijatelji! — da sv. katoliška cerkev je eno duhovno, skrivnostipolno telo, katerega glava in poglavar je sam Jezus Kristus; z svojo bridko prelito krvjo jo je otel peklu, prikupil si jo je v svojo last, potegnil jo bo tudi enkrat za sabo, da, kjer je on — glava — bo tudi njegovo duhovno telo, bo tudi sv. cerkev; mi smo pa udi — in če smo brez greha — smo živi udi tega telesa; če se tedaj Jezus pri sv. maši svojemu nebeškemu Očetu daruje, darujemo ga tudi mi z mašnikom vred, ko smo v gnadi Božji — in ko se kot udi tega skrivnostipolnega telesa po mašniku z Jezusom, ki je glava, zvežemo in zedinimo; vsi tedaj, ki so pri sv. maši pričujoči, še celo taki, ki ne morejo z telesom, ki pa vendar z duhom v cerkev pridejo, in se z mašnikom in po njem z Jezusom združijo in zedinijo, ga zamorejo nebeškemu Očetu darovati. To je za revnega človeka na zemlji kar razveseljiva skrivnost, da Jezus, ki je po Božji natori z Očetom in sv. Duhom en Bog, je on po človeški, naše krvi, našega mesa, tedaj nam v rodu in gotovo naš brat; torej je pravi srednik med nebom in zemljo, med Bogom in človekom. O srečni, trikrat srečni kristjan! — da ti je dano Jezusa, svojega brata darovati, no da ga Očetu darovaje mu zamoreš nar večji čast izkazati, no vsega, česar od njega potrebuješ, tudi gotovo doseči! —
Bog je neskončno, samo na sebi nar popolnoma bitje; on je naš Oče, nar višji Gospod, kralj nebes in zemlje; njemu gre vsa čast, nar višji spoštovanje, njemu samemu gre molitev; ko ti hočejo taki občutleji srce predreti, nikoli jih ne boš zunanje Bogu vrednejši izkazal, kakor, če mu Jezusa pri sv. maši daruješ; kaj mu zamoreš neki dopadljivšega v dar doprinesti ? — Ti — Bogu daš, kar je Božjega! —
Bog je tvoj nar večji dobrotnik, vse, kar imaš in uživaš, slednji dihlej, slednje veselje tvojega življenja, prišlo ti je le iz njegove dobrotljive roke; sedem let — svoje žive dni ne prešteješ njegovih dobrot, zakaj slednji hip tvojega življenja pričuje od njegove neskončno velike ljubezni no dobrote proti tebi; odprivši tebi, nevrednima grešniku vse studence svoje milosti, ti je nar večji ljubezen in usmiljenje izkazal. Ali mu ne tiče nar večji hvaležnost? — Izkazal mu jo boš očitno, ko mu — kar mu je nar ljubši, ko Jezusa sv. maši v zahvaljo daruješ. Tako boš Bogu dal, kar je Božjega! —
Prijatelj! — Ti se znajdeš od dneva do dneva v mnogih duhovnih in telesnih potrebah; nimaš ga, ne moreš ga imeti modrejega in močnejšega, ne zvestejega in gorjega prijatelja od Gospod Boga; kaj mu boš neki dal, da ti pomaga, da ti bogato povrne? — — daruj mu, kar mu nar bolj dopade; daruj mu Jezusa pri sv. maši, in ti boš Bogu dal, kar je Božjega! —
Ako si ravno po Jezusa neskončnim zasluženju na sv. križu in po milosti Božji že opravičen bil, ti vendar vest očita, da si se v mnogih manjših ali večjih rečeh večkrat Bogu zameril, da si grešnik pred njim, da milost potrebuješ; tvoje ranjeno, potrlo, zgrevano srce, bo odpuščanje grehov le po tistim iskalo, ki se je kot nedolžno, krotko jagnje za grehe celega sveta prostovoljno na križ dal; ti ga boš vnovič — milost in odpuščanje grehov doseči — zase in za vrne mrtve — ki še milosti potrebujejo, — pri sv. maši Bogu daroval, ti boš tako Bogu dal, kar je Božjega! —
Daritev sv. maše namestuje vse daritve stare zaveze, in je nedopovedljivo veljavnejši od njih; z to daritevjo zamoremo Bogu nar večji čast, spoštovanje in hvaležnost izkazati, no po njej vsega deležni postati, česar koli potrebujemo; sv. maša je prava, nar trdnejši zaveza med Bogom in človekom, mu je, v dolini solz zdihajočemu, živi Studenc, — mu je potok gnade ali milosti Božje. Kadar hoče tedaj koli sv. cerkev Bogu nar višji čast, ali molitev doprinesti; mu za prijete dobrote hvaležnice obhajati, ali v duhovnih in telesnih potrebah ga za gnado, milost in pomoč poprositi; obhaja samo spomin po Jezusu, daruje mu Jezusa — to neomadežvano, čisto jagnje Božje — pri sv. in z sv. mašo z posebnimi ali bolj častivnimi no veselimi, ali po okolistavah — ko sama žaluje — z bolj žalostnimi cerkvenimi šegami; slednji dan daruje v poveselenje, k pomoči no pridu vseh živih in mrtvih.
Poglej, ti moj ljubi novomašnik! — Po zakramentu, ki so ti ga podelili milostljivi no visoko častitljivi škof, si si zadobil oblast na oltarju Gospodovim kruh in vino posvečevaje v Jezusa pravo rešno telo in kri spremenovati, no Bogu za spravo človeštva darovali; na tvoje besede, ki jih boš v Jezusa imenu zrekel, bo prišel Sin Božji, ravno tisti, ki se je bil iz naročja svojega Očeta odločil, pod srcem nar čistejši Device učlovečil, tisti ki je v Kani Galileji vodo v vino spremenil, in z petemi ječmenovimi kruhi 5000 mož bil nasitil; ki je skozi zaprte vrata po vstajenju tem svojim prikazal in kasnejši pričo njih kvišku v nebo vzdignil se; na tvoje besede bo prišel ravno leta iz nebes na oltar v tvoje roke; cele trume angelcev ga bodo sprejmile in nevidno okoli oltarja se nastavile mu stoječ ali klečeč streči, in mu bodo čast in hvaljo prepevale. O spomni vendar, moj ljubi brat! — da ga ni nič svetejega na celem svetu od daritve sv. maše; z strahom in trepetanjem od ene strani — od druge pa z neomadežvano vestjo in ponižnim srcem, z živo vero in čistimi rokami vselej k oltarju pristopi, da boš kot živ ud Jesusovega duhovnega telesa Bogu v svoje posvečenje daroval.
Tudi vi, moji presrčni prijatelji! — kadar boste koli pri sv. maši, o spomnite se vedno na moje današnje besede, spomnite, da tu se nar svetejša opravlja, da je ni no ne more biti čistejši, svetejša no Bogu dopadljivši daritve od lete; da tu se sam Jezus svojemu nebeškemu Očetu v spravo človeštva daruje; da z to daritevjo Boga nar vrednejši častimo, in si z njo vsega sprosimo, česar koli potrebujemo. Poskrbite vendar, da se boste pri tem darovanju vselej prav spodobno zadržali; z čistim duhom in neomadežvanim telesom z mašnikom in po njim z Jezusom sklenili no zedinili; tako boste zamogli upanje imeti, da Jezus, poglavar, bo vas — ude svojega duhovnega telesa tudi enkrat za sabo potegnil. Ne tedaj samo ob nedeljah in praznikih, tudi ob delavnikih, kadar vam koli čas pripusti, radi, marljivo in z veseljem k sv. maši pritecite, da boste angelom Božjim uvrstili se, ki iz nebes na cele trume priletivši se okoli oltarja nastavijo jagnje Božje moliti. —
France! — o blagi France! stopi tedaj zdaj kje pred oltar, in zedinjen z celem pričujočim krdelam vernih kristjanov, doprinesi nekrvavo daritev sv. maše v spomin in ponavljanje krvave daritve, katero je Jezus na križu grenko umrjoč, za spravo celega človeštva svojemu Očetu doprinsil; daruj jagnje Božje — katero grehe odjemlje celega sveta — daj Bogu, kar je Božjega!
Spomni se, pri leti svoji prvi daritvi sv. maše — in pri vsak drugi za naprej — svojega očeta in matere, ki sta te z težavo zredila, dostikrat in kar veliko si pritrgovala, da sta ti na ta stan pripomogla; spomni se svojih treh bratov, ki so se vedno pri deli potili, da so bili staršem in tebi v pomoč; spomni se cele svoje rodovine, ki je danažnjega dne z veseljem pričakovala; svojega duhovnega očeta in matere, ki ti z tako veliko častjo novo mašo odravnata; svojih družic, ki so te v spomin tvoje večne čistosti no nedolžnosti s cvetlicami opletle. Moli za njih Ekscelenco milostljivega grofa in škofa Filipa, da bi jih Bog v njih visoki starosti z svojo gnado podpiral. Moli ljubi France tudi za svetlega cesarja, ki je na celem Francoskem po grozovitnim punti zatrto cerkev zopet vsnoval in utrdil, da se povsod kot pred puntam očitna služba Božja opravlja; ni ga dobrotljivi Bog razsvetli da bi ji bil varuh, krepik steber in pravi podpornik; da bi se po sv. cerkvi sv. vera množila, lepo cvetla in obilno žlahtnega sadu rodila; da bi se po sv. veri edinost, ljubezen in prava prijaznost med ljudstvami utrdile, in da bi se tako vendar enkrat pravi, trdni no stanovitni mir dosegel. Moli za celo krščanstvo, za vse ljudstva in narode celega sveta; ni vsi spoznajo, da ni človeku dano v drugega imenu, kot v imenu Jezusa zveličanemu biti, da le on sam je resnica, pot in življenje! Moli še posebej in prosi za vse žive in mrtve celega tega poštenega Št. Vidskega Komuna; ni da usmiljeni Bog živim, kar za svoje duše in telesa potrebujejo, mrtvim pa večni mir in pokoj. Amen.
V dan novega leta (1848).
Človek je nečimrnosti enak postal, njegovi dnevi gredo mimo kot senca. Psalm 143. 4.
Sleherni, ki je današnjega novega leta dočakal, se veseli — no svoje veselje na mnogotere viže razodeva; pobožni se radujejo v Gospodu, povzdigujejo svoje srca v zahvaljo za vse od njega prejete dari, in se priporočujejo za naprej v njega varstvo in pomoč; bistroumni mlajši, ki so miločutnega srca, kušnejo danes svojim ljubim staršem roke, in jih z nekimi solzicami pomočijo, ki so veliko višjega pomenka in veljave, kot mnoge dolge voščivne besede; mnogoteri hišni oče ali mati napije danes, z nar boljšem svoji veseli družinici dobro zdravje in še veliko dobrih in veselih let dočakati; vsi nižje služabniki, slasti po mestih, se vklanjajo danes zmeraj gor po stopnjah višini in se njih milosti priporočujejo; sosed stopi danes v hišo soseda mu veselo novo leto privoščit; znanc pride k znancu, prijatelj pride k prijatelju, da si podata roke, zavezo ljubezni no stare prijaznosti potrdita. Take voščila niso ravno vselej prazne, saj vendar večkrat pričujejo tudi od ljubezni, ki je prva zapoved naše sv. vere.
Tudi jaz, vaš duhovni oče, imam kar veliko zaloga dobrih voščil za vas — svoje ljube duhovne otroke, in veliko let se že trudim jih v vaše srca za vaše osrečenje spraviti. —— Vam bolj starim privoščim nekoliko večji mero potrpljenja in krotkosti, da bi še te kratke dni — od katerih bi utegnili reči, da niso po vaši misli — iz ljubezni no pokorščine proti Bogu, v duhu pokore in v posnemanja vredni zgled svojim sobratom preživeli. Voščim vam zakonskem, da bi se pogostoma spomnili prisege ljubezni no zvestobe, ki ste jo pred oltarjem storili, no da bi jo svoje žive dni zvesto držali; vam gospodarjem, da bi bili trdni stebri svojih hiš, in vam gospodinjam — da bi jih vedno podpirale, da, kar oni z težavo in trudom pridobe, bi ve z mero in modrostjo k pridu svojih družin in drugih Jezusovih bratov obračale. Voščila moje za vas starše sto te, da bi svojim mlajšim v vsem dobrim naprej svetili, no jih v strahu Božjim za nebesa zredili, za vas mlajše pa, da bi svoje starše kot žive podobe Božje spoštovali, no jih v njih oslablenju hvaležno podpirali; vam fantam privoščim, da bi bili cvet, up in veselje naše doline; vam dekletom, da bi nobena iz poti nedolžnosti no pravičnosti ne zašla, in vam otrokom, da bi, kakor na letih in starosti, po Jezusa zgledu tudi v razumenju, lepem zadržanju in v ljubezni pri Bogu in ljudem rasli. Jaz privoščim in prav iz srca želim, da bi v vseh vaših zakonskih zavezah, hišah, družinah in soseskah prava ljubezen, edinost in prijaznost počivale, da bi vi vsi ena Bogu prav prijetna družinca postali, no vredni bili enkrat pred njega sv. obličje priti. Ta namen pa lažje in gotovejši doseči vas povabim in prosim — vam privoščim in srčno želim, da bi z menoj tudi danes premislili: Kako, da se vse posvetno spremenuje, in vse pozemeljsko preide. Če se danes novega leta veselimo, in si po eno leto k svoji starosti prištejemo, spodobi se tudi spomniti, da smo se za celo leto proti večnosti pomaknili.
Ti pa vsemogočni, dobrotljivi Bog! — Oče svetlobe — od katerega vse dobro pride, vodi danes moj jezik, razsvetli um mojih poslušalcev, in omehča jih tako, da bi se jaz z svojimi besedami kar globoko v njih srca zariniti zamogel.
Speljanje.
Resnice, da vse pozemeljsko je premenovanju podvrženo, ne bo treba na dolgo spričevati, zadosti bo v ta namen svoje oči nekoliko okoli sebe obrniti; ni jo menda tako visoke gore na svetu, da bi kdaj z morjem zagrnjena ne bila; neizmerljivo število hišic, morskih polžev, mišljev in drugih žival, ki se v njih kamenju najdejo, izpričuje to učenim do belega dne; še dan današni se semtertja primeri, da neznane podzemeljske moči vzdignejo iz globočine morja visoke gore na dan; po hudih potresih, oblakov vdrtjih, gorečih gorah i. t. d. so se, — in se še kar velike premembe na svetu gode, tudi vse gore se nižajo in doline višajo. Ljudje sami so se že tudi na svetu veliko spremenovali; nekdanje temne gozdove so zrečili, močvirja ocedili no posušili, jih v gorke kraje in prijetne, smejoče raje preobrnili, da, kjer je nekdaj zverina in strupenina prebivala, zdaj omikani ljudje v lepih vaseh, trgih in bogatih mestih stanujejo; reke, ki so ob povodnjih strašno razsajale, so med trdne bregove spravili no jim nar rodovitnejši polja oteli. Vsako leto gre po veliko tavžent ljudi iz Evrope v severno Ameriko, kjer dobi človek za malo denarjev po več sveta, kakor ga ima pri nas mnoga mala soseska; tam zrastejo v malo letih lepe vasi, trgi no velike mesta, bi rekel, kot pri nas gobe čez noč; pred 20 leti so šteli tam 7, zdaj že 17 milijonov duš. Celi kras in ves naš kraj sta bila nekdaj do blizu vrh Nanosa hrastov gozd. Ali ni izginil ta gozd, ali ga niso ljudje spravili toliko da ne do zadnjega drevesa? —
Tudi se dobro ve, zlasti od jutrovih dežel, da, kjer so bili v zelo starih časih pitane kraju, nar rodovitnejši dežele, in nar bogatejši no imenitnejši mesta, so zdaj razpadine in puščave, v katerih zopet zverjačina domovje; v amerikanskih gozdovih se najdejo velike mestne podrtnine; kdo neki ve za narode, ki so jih zidali, ali v njih stanovali? Oglej — tamle zad za krasom, ob času Kristusa drugi Rim imenovan, kjer je cesar Avgust večkrat prebival z svojo cesarico Livijo, ki je Proseku svojo visoko starost pripisovala; Oglej je bil nar bogatejši kupčijsko, rimsko mesto, saj šestkrat večji od sedanjega Trsta; Atila, imenovan šiba Božja, ga je bil v petim stoletju razdejal. Pretečeno poletje sem ga bil še z našim gospod obhodnikom obiskat; pred 800 leti je poskrbil patriarh Popon iz grobelj nar lepše kamenje poiskati, no iz njega veliko in krasno cerkev in grozno velik in trdni turn sezidati; sicer je še semtertja pa zelo malo in raztresenih hiš; koder je mesto bilo so zdaj nar rodovitnejši njive, pod raljo pa stara podrtina. Zamerkajte vi mladi, da tudi zelen kamin, nar dražja marmor, za katerega rudo se več ne ve, in iz katerega so stebriči na našim tabernakelju narejeni, je bil tudi iz razpadnine, nar brž kakega ajdovskega tempeljna, v Očki skopan; tam okoli grede se vidijo prek cest, na njivah, pred ali med hišami veliki stebri, ali celi ali njih kosi, iz nar trdnejši čez morje pripeljanega kamenja; kmetške hiše zidaje so mnogi karniš, steber, njega glavo ali podnožje, ali drugo lepo obdelano kamenje, kakor jim je ravno na roke prišlo v zide stavili. O prijatelji! — tak pogled in premislek, kaj je nekdaj Oglej bil, in kaj je zdaj, mora človeka z milogrozo omehčati, no ga do solza ganiti. —
Pa ne le samo obličje sveta, tudi vse druge pozemeljske stvari so spremenovanju podvržene; od nar manjši travice, vse stebovje, grmovje gor do nar večjih dreves; vse živalce gor do slona se vedno premenujejo v svojih merah, podobah, oblačilih in drugih lastnostih; tako tudi človek, kaj bomo rekli! — sam Jezus je bil po človeški natori premenljiv; kakor druge deteta v Betlehemu rojen, v pelnice povit in v jasli položen, je bil na današnji dan obrezan; mladeničik 12 let je svoje starše na Božji poti v Jeruzalem spremil; in v dobi 30 let, tedaj kot možak se je obljubljenega in poslanega odrešenika celega sveta v Izraelu razodel, in še zadnjič pri vstajenju svoje umrjoče in strohljivo telo v nestroljivo premenil, in z takim v nebesa šel.
O vi moji, posebno mladi prijatelji no prijateljice! — tudi vi se enako vsem drugim ljudem spremenujete; kot kilove in negodne deteca ste dneva svetlobo zagledali; ko bi se ne bili starši ali drugi ljudje vas usmilili, vas obvarovali no zredili, brž bi bili poginili; ali po njih veliki skrbi ste zrasli k pastirčkom in pastiričicam, svojim ali drugim živino pasti; zdaj pa ste odrasli, lepi no cveteči fantje in dekleta; vroča kri šviga po vaših žilah, veliko moči občutite v svojih udih; zdaj ste se še le zvedeli; zdaj je jelo vas še le prav mikati po življenju; zakaj zdaj ste v spomladi, — v cveteči, nar prijetneje dobi svoje starosti. Ali, kakor se spomlad v poletje, to v jesen, in jesen v zimo spremeni, se boste tudi vi — če pred ne umrete — po enakih stopnjah spremenovali, dokler v zimo svoje starosti ne pridete; vaša cvetečnost bo ovenita, gladka obrazna kožica se bo zgrbila; ogenj vaših oči bo ugasnil; vaši lasje, ki vam zdaj v lepoto služijo, se bodo posušili, morda iz glave skapali, da boste beloglavci ali plešici; moč vaših udov vas bo čedalje popuščala; glava, ki jo zdaj pokonci nosite, se vam bo obesila, život sključil; ob paljčici boste komaj, znabit napol slepi, hodili; nič vas ne bo več veselilo; misleč, da ste sebi no drugim v nadlego, boste želeli k očakom se vleči. O presrčna mladost! — to si vendar k srcu vzami, da kar te danes mika, se ti bo morda že jutra gnusilo, da na tem svetu se kar velikokrat smeh v grenki jok, veselje v veliko žalost, čast v nečast, sreča v nesrečo, bogatija v siromaštvo, obilnost v pomankanje, zdravje v bolezen in življenje v smrt spremeni.
Kakor vsaka reč na svetu, ki iz korenik zraste, naj bo tudi drevo 5000 let staro, in kakor vsaka še tako velika žival, se ne spremenuje samo ampak tudi preide, ravno tako tudi človek; narodov je že bilo na svetu menda brez števila, ki so po veliko sto let živeli no prešli, brez da bi bili mi kaj od njih zvedeli; od drugih so, toliko da ne, same imena nam došle; tako so bili Hindostanje in Babilonci, Kaldejci no Perzijani, Fenicijarji no Egipčani zelo slavne ljudsta, pa že pred več tavžent leti so poginile z svojo slavo vred; v teh poslednjih časih so hodili evropejski učeni v tiste kraje groblje in razpadnine njih poglavnih mest razkopavat, in so našli na grozno lepe primere izdelane reči večidel kamnate in so se iz njih prepričali, da to so bili močno izbrihtani, umetni no razumni narodi. Nar starši no imenitnejši narod v Evropi je bil Greški. Greki niso bili v zelo starih časih nikoli enemu samemu glavarju podložni, ampak razdeleni so bili v 50 do 80 manjših držav; imeli so zaveze ali pogodbe med sabo, se združeno domačim in vunanjem sovražnikom braniti; oni so bili napovedljivo bistrega uma in grozno umetni v zidarstvu in podobodelstvu in v mnogih drugih umetnijah; v njih razdanhi poslopjih in tempeljnih iščejo mojstri še dan današni lepih smer in primer za žlahtno zidarstvo. Greki so bili sami mnoge vednosti znašli, no so bili v posvetnih rečeh — akoravno ajdje — grozno učeni, in sicer tako, da so postali učeniki vseh drugih evropejskih narodov do današnjega dne; nar gorje so cveteli okoli petega stoletja pred Kristusom. Med tem so bili prišli Rimljanje na noge in so z svojo junakostjo do časa Kristusovega rojstva ne samo Grecijo ampak tudi vse druge tačas znane pitane dežele in ljudstva pod svojo oblast spravili. Cesar Avgust je gospodoval čez Italijansko, Špansko in Francosko deželo; čez Nemško do Dunaja in Donave, čez Ogrsko in vso današnjo Turčijo; ni ga še bilo, od kar svet stoji, tako velikega cesarstva; tudi Rimljani so bili grozno brihtni, umetni no učeni, toda njih cesarstvo ni dolgo obstalo. Nemci so bili udarili na Francosko in Špansko, Goti no Dolgobradcu čez naše kraje na Italijansko, Atila je tudi veliko pripomogel, da so bili že zelo omehkužene Rimljane premagali no na večernim njih cesarstvo spodkopali no ovrgli; v jutrovih deželah ga je bilo še nekaj ostalo, katero so pa veliko kasneje Turki pod-se spravili. Vsa velika čast, slava, moč in imenitnost, še celo jeziki teh narodov so prešli. Iz po velikih vojskah pomešanih narodov so nove ljudstva, novi jeziki zrasli tako, da ga ni več naroda, ki bi greško kot stari Greki, ali latinsko kot nekdanji Rimljani govoril. Učeni, kateri hočejo njih kar lepo in krasno pisane bukve brati, se morajo z njih jeziki seznaniti. Le ime kakega blagega vladarja, ali junaškega vojščaka, ime kakega grozno učenega, ali — od kar so se dali po sv. veri razsvetleti — ime kakega posebno svetega možaka je nam znano; vse drugo je prešlo; to vemo, da Greki no Rimljani so pred nami na svetu bili, no da jih ni več. Tako preidejo vsi narodi! —
Kdo ve, koliko rodov je preteklo, od kar so Goti no Dolgobradici tod dol na Italijansko vreli? — ali od kar je Atila Ljubljano končavši na Oglej planil? kdo so bili, kako so se imenovali, ki so pred 800 — 400 ali celo pred 200 leti v teh naših krajih stanovali? — še 100 let nazaj skoraj nič več ne vemo. Vse preide, vse se zazabi. O moji preljubi Št. Vidci! — za malo tednov bo 35 let, od kar sem bil k vam prišel; če se danes dol po moških in ženskih stolih ozrem, ne vidim več nobenega tistih očetov in mater, ki sem jih tačas navadno videl; kje so tisti pošteni, sivi možaki, ki so bili tako krepki stebri svojih hiš in celega komuna? Kje so tiste pobožne matere ubogih, ki so tako obilno za križev pot skladale? — Prešli so — ni jih več; — za malo časa nam bodo še celo iz spomina padli; prešlo je pa v tem času tudi veliko drugih mož in žen nar gorši dobe; marsikateri fantje in dekleta, ki so bili veselje svojih staršev, so pomrli, poginilo je tudi zelo veliko drugih še bolj mladih ljudi. Prijatelji! — ko bi vsi tisti, ki smo jih v teh 35 letih milosti nebeškega očeta izročili, danes vstali no sem v cerkev prišli, bi mogli vi jim prostor narediti, do enega ven iti, zakaj kakor vi danes bi je natlačeno napolnili. Koliko jih je bilo lani na današnji dan na tem sv. mestu, ki niso nar manjši mislili, da bodo tako brž svoje popotovanje dokončali; danes jih ni več tukaj, ulegli so se k očakom; po človeško misliti no soditi tudi lahko rečemo, da mnogoteri izmed nas, ki si tudi tega ne šteje, ne bo več drugo novo leto lesem prišel, ampak stal bo že pred sodnim stolom, in zaslišal sklep pravice Božje. To gre veliko brž, kakor si zamoremo domisliti; slednji dan slišimo, zdaj od domačega zdaj od vnanjega; zdaj od premožnega zdaj od siromaka; zdaj od starega zdaj od mladega; tako od očeta, od matere, od fanta, od dekleta ali od otroka, da so oči zatisnili. Tako bo prišla vrsta gotovo tudi na nas; majhna reč se bo priklatila, in bo jutra tebe — pojutranjim pa mene stisnila; znabit, da še priložnosti ne bom imel od vas slovesa vzeti. Mogoče, da me boste spoštljivo, mi poslednjo čast izkazaje h grobu spremili; dol po vsi dolini se bo razglasilo, da g. Vertovc v Št. Vidu so umrli, pa brž bo vse umolknilo; če bo ravno moj duh še veliko let vas obhajal, vendar me boste počaso iz misli pustili; zakaj za 50 let bodo ze večidel drugi na tem mestu shajali, no za 100 let ga ne bo na novo leto celo nobenega izmed nas v ti cerkvi; pozabilo se bo že na nas, pozabilo, da smo na svetu bili. Trije deli teh? ki vas danes tu vidim, še menda ne pomnite, kdaj sem lesem prišel; jaz — sem vas večidel po vodi no Sv. Duhu pri krsti prerodil k otrokom Božjim, niste tedaj samo moje ovčice, ste tudi moji duhovni otroci, tolikanj večji je vaša dolžnost si moje očetovske besede k srcu vzeti. Dajte se tedaj prepričati; spoznaj no razumi, o presrčna mladost, da tukaj ga nimamo ostanka, da smo le popotniki, da človeka življenje mine kot trava na polju, kot rosa na veji, kot megla na nebu; da, po besedah Daniela, je človek nečimrnosti enak postal, in da njegovi dnevi gredo mimo kot senca.
Akoravno je vse pozemeljsko premenljivo in preidljivo, vendar Bog, ki je zemljo ustvaril, se ne spremeni, ne stara in ne preide; on je od vekomaj in bo na vekomaj ravno tisti. Kakor vse pretečene leta nas bo tudi za naprej z svojo nezapopadljivo ljubeznijo in dobroto objel, in nas po svoji neskončno modri previdnosti no mogočnosti na našim popotovanju podpiral, obvaroval in z vsem potrebnim previdel, dokler nas iz tega sveta ne pokliče. On je pravi no edini vir vse milosti no pomoči; v njega samega gre zaupati, no kdor v Boga upa, pravi sv. Duh, ne bo nikdar osramoten. Vse drugo upanje v posvetne, premenljive in preideče reči je prazno; ne upaj tedaj prijatelj — v lastno pamet, že marsikateremu so se možgane zmešale, da je obnoril; ne upaj v svojo telesno moč, utegnila bi oslabeti; ne upaj v zdravje, v tvojim zdravju je že seme prihodnje bolezni; ne opiraj se na posvetno čast, zakaj nima nobene prave podstave; ne zdaj na posvetno blago, na bogatijo, njega stebri bi utegnili spodleteti, koliko bogatih in zelo slovečih hiš je že prišlo na nič, na beraško palico ! — ne zanašaj se na prijatelje, kateri, kar danes obljubijo, že jutra ali nočejo, ali ne vrnejo, ali ne zamorejo dopolniti; tudi ne hrepeni po nezmernim, prepovedanim veselju, tebi ne bo od tega drugega ostalo, kot hudo ranjena in boleča vest. Le na samega Boga tedaj, ki je zmeraj ravno tisti, kateri hoče, ume in zamore pomagati, svoje zaupanje stavi.
Da se vse posvetno spremenuje in da vse pozemeljsko preide, naj ti služi pri mnogih okolnostih tvojega življenja v tolažbo srca in v pokrotenje tvojega duha; pri nobenem, tudi nar večjim trpljenju, v nobeni nesreči ne gre obupati; vsaka reč na tem svetu se premeni, trpi tedaj le nekoliko časa; tvoj jok bo minil, tvoje solze bodo obrisane in ti se boš morda še veliko smejal; tvoja žalost ali brikost se zamore še v veliko veselje spremeniti; iz tvoje bolezni se bo znabit trdno zdravje sčimilo; iz tvoje nesreče — kar se je že zelo velikokrat na svetu primerilo, iz tvoje nesreče ti zamore nar večji sreča zrasti; tvoji protivniki no sovražniki, ki so te oblezovali, preganjali, spodkopavali, bodo obmolknili, spremenili se ali prešli, da bo tvoja nedolžnost in pravičnost očitna postala. Nič se ne more človeku primeriti brez božjega vedenja in pripuščenja; kar pa Bog stori, je vselej tudi prav storjeno, še celo hudo zamore on tako obračati, da človeku k dobremu služi no tekne. Brez križev in trpljenja, brez zoprnost in težav bi menda na svetu celo malo čednosti no zasluge bilo; ne ljubezen prijateljev, ampak neprijateljev je velike veljave pred Bogom.
Kakor Bog ne preide, ne bodo tudi naše duše prešle, temveč dokončavši svoje sedanje popotovanje bodo svoje mesene, premenuvajoče suknje slekli, jih dol položile in se pred Stvarnika vzdignile, ki jih je vdahnil; pa le pravični bodo šli v večno življenje, krivični pojdejo v večno — večno pogubljenje. Čas pričujočega življenja je nam odločen, da bi mi zvesto le dobre ali zveličanske dela doprinašaje si nebesa zaslužili, ne pa z hudobnimi si pekla pridobili; kar bomo tedaj na tem svetu sejali, bomo na onem želi; kakor bomo tukaj ali obilno ali skopo sejali, bomo tam bogato ali skopo želi; kdor bo pa ljulko sejal, ne bo pšenice žel.
Nam k tem odločeni čas je kratek in hiti: tudi ne vemo ne ure, ne časa svojega odklica ali svoje smrti; Gospod bo prišel ob času, v katerim se nam ne zdi, potrkat in nas poklicat; bodimo enaki modrim devicam, ki so ženina čakali, ne samo z svetili, ampak tudi z oljem, in poskrbimo, da bomo nam odločeni kratki čas na vso moč k dobremu obračali. Torej, ko bi bila poslednje leto ali v pretečenih časih kaka krivica med vami storjena, danes jo popravite, dokler je dan, ko bi nastopila noč, bi je ne mogli več popraviti; jutrišnega dne si niste več svesti, čas hiti; — ko bi bili v svojim dozdanjim življenju Bogu ali ljudem kaj dolžni ostali, zamudili ali opustili: brž ko brž namestite, dokler vam še sonce življenja sveti, zakaj dan se je že dobro nagnil in sonce bo hitro šlo za Božjo gnado, — čas hiti; — ko bi še kaka zamera ali rezžalenje med vami bilo, spravite se z svojim neprijateljem, podajte si roke, po nauku Zveličarja, dokler ste še z njim na poti — potem bi prekasno bilo, čas hiti. — Torej tudi jaz vas prosim tukaj pričo svojega Boga za odpuščanje, ko bi se bil kdaj kaj enemu ali drugemu smed vas po nevednim in nevoljivim zameril; Bog je moja priča, da je nesem nikoli misli imel kogar rezžaliti, vam pa preljubi;— nimam nič kaj odpustiti, marveč se vam zahvalim za ljubezen in spoštovanje, s katerim ste bili meni vdani; zahvalim prav lepo za vse dobro, kar ste od mene nagovarjeni, storili, prosim vas tudi za malo potrpljenja z mano, — čas hiti. — In ker nar brž se ne bomo danes čez eno leto več vsi na tem sv. mestu videli, vam še priporočim pogostoma naukov se spomniti, ki sem jih vam vedno ne sam od sebe, ampak le iz ust Jezusa oznanjeval in do živega priporočal; k srcu vzeti si njegove besede, kjer pravi: nebo in zemlja boste prešla, moje besede pa ne bodo prešle, in pristavim še z sv. Pavlom rekoč: Če bi angel iz nebes prišel vam drugi evangeli oznanjevat, nikar mu ne verjemite, to je, nemogoče bi bilo gorših naukov od Jezusovih oznaniti; ko bi tedaj vam — zlasti mladim ljudem — drugi — druge nauke oznanjevali, spomnite se, da sleparju, goljufi so, da so pohujšljivci no zapeljivci. Bog hotel, da bi se moje današnje besede globoko v vaše srca koreninile! — In tako nastopimo in živimo novo leto Gospodu, in ko bi bila njegova sv. volja — tudi letos umrjemo Gospodu! Amen. 
