V Št. Vidu 22. nedeljo po Binkoštih,
o novi maši častitiga gosp. Franceta Kopačina. (1810).
Dajte Bogu, kar je Božjiga. Sv. Mat. XXII. 21.
Ako ravno pobožni kristjani ob nedeljih in praznikih radi v cerkev hodijo, de Bogu dolžno čast in hvalo skažejo, in de mu dajo, kar mu gre; vender nikoli tako natlačenih cerkva ne vidimo, kakor, ker se nove maše pojo; novica, de se bo kje pela, gre od ust do ust, ljudje jo z radostjo zaslišijo, in stari no mladi, bližnji no daljni k nji pertečejo. Pretečene tri dni je lilo, kakor de bi se bili vsi nebeški studenci odperli, no še davi je šel še silno dež; bal šim se, de bi mi danas clo mogoče ne bilo iz Planine čez toliko narašenih in derečih potokov tako dalječ sem v Št. Vid priti, no vender poglejte! — komaj je k veliki maši odvabilo, pa nebo se je že razvedrilo, z prijaznim solncam nas pozdravilo, nam tako svoje veselje nad novo mašo oznanilo, in cerkev, ta lepa, prostorna cerkev — je z ljudmi tako nagnječena, de ni druziga viditi kot glavo pri glavi. Vi skupej zbrani, — se veselite nove maše po nekih od vas ne vselej no čisto razumljenih občutlejih, jest se je pa tudi veselim, ker upam, de bo imela sv. cerkev v svojih pričijočih kar žalostnih okolistavah in zlo velicih potrebah nad novoposvečenim mašnikam častitim gosp. Francam Kopačinam novo podporo in pomoč; ali če se nanj ozrem, vidim ga v sredi samih sivoglavov! — kje bodo vzeli se vsi tisti, ki bi imeli v malo letih na njih stopnje priti?
Če se moje serce od ene strani nove maše veseli, me od druge nekoliko sramovanje in strah obhaja; — sramujem se skoraj, de sim — premlad — dal se za današnjo pridigo pregovoriti no primorati, de sim povablenje prederzno gori vzel; strah me je pa tudi nekoliko, — mene nar mlajšiga duhovniga pastirja cele Ipavske doline — pričo tako visoko zasluženiga in častitljivega duhovstva, in tacimu velikimu in veljavnimu zbirališu, kakor je pričijoče, govoriti.
Nam mladim pridgarjem ne gre od duhovskiga stanu, z kterim smo si še premalo poskušali, veliko govoriti, ali ga priporočevati; toraj ostanem raji pri svojih pervih besedah, in jih ponovivši rečem: Dajte Bogu, kar je Božjiga. Kar ima človek v sercu, ima tudi na jeziku; zato so od nekdaj ljudje, ki so v Boga živo verovali, no ki so ga hotli v resnici častiti, hvaliti no moliti, to — tudi v djanji pokazali, zavolj njega se mnoge veljavne reči znebili, ali z drugo besedo, mu darove dopernašali; tako naši pervi starši, tako njih mlajši, tako vsi Izraelci stare zaveze; po ustnim izročanju je prišla taka šega od očakov še clo na ajde, de so tudi oni svojim zmišljenim bogovam darovali. V novi zavezi je pa Jezus v sv. maši nam nar čistejši no svetejši, tedaj nar veljavniši no Bogu nar prijetniši daritev postavil.
Ker bodo danas z veliko častjo semkaj pripeljani gosp. Franc Kopačin na tim sv. mestu pervikrat daritev sv. maše nebeškimu Očetu za vašo spravo dopernesli, vam bom, ljubi prijatli; — od te daritve to nar potrebniši povedal, in upam, de kar vam bom od nje na kratkim razložil, bote zamerkljivo poslušali.
Speljanje.
Po pervi pregrehi, ktero so vsi ljudje v Adamu in po njim dopernesli, je človeka natora spačena bila; njegov um je tako otamnel, de je ni več spoznal resnice in prave edine poti k svojimu stvarniku; volja se je bila tudi pohabila in k hudim nagnila, de bi ne bil zamogel sam od sebe k dobrima več povzdigniti se; človeštvo bi bilo po tim takim na večno pogubljeno, ko bi se ga ne bil Bog vsmilil; vsmilil se ga je pa, de mu je bil dal čas ali odlog spokoriti se, in de mu je bil obljubil odrešenika poslati.
Med vsim z pregreho ognušenim človeštvam ga ni bilo tako pravičniga in pobožniga, de bi bil zamogel razžaljeni pravičnosti Božji v svojo, še manj pa v spravo celiga človeštva kako prijetno daritev dopernesti; zakaj, kakor bi se ti od nar žlahtneji jedi, ki bi se ti z ognušeno roko ali v oblateni no smerdljivi skledi ponudila, proč obernil; je bil tudi nar pravičniši človek saj od perve pregrehe ognjušen, in daritev, če še tako draga iž njegoviga omadeženiga serca bi ne bila mogla nikakor Bogu dopasti, toraj je poslala neskončna milost Božja, eniga popolnama svetiga doli iz nebes, de bi ji bil prijetno daritev dopernesil. Bog je svet tako ljubil, deje svojiga edinoroj eniga Sina dal, de bi slednji, kteri v njega veruje, ne bil pogubljen, ampak večno živlenje imel. Ta je prišel, včlovečil se, in potem ki je voljo svojiga nebeškiga Očeta ljudem na tanko razodel, jim po pregrehi zgubljeno pot v nebesa znovič pokazal, se je — sam nedolžin, pravičin in čist — popolnama pokorno svojimu Očetu in vender tudi rado — in prostovoljno nar britkejimu terplenju in nar zaničljivši smerti podvergel, in je na križu v zpravo celiga človeštva vmerl. Tako je tedaj Jezus, včlovečeni Sin Božji, nar nedolžniši no svetejši, kteriga je koli zemlja nosila, daritev sprave za celo človeštvo dopernesil, razžaljeni pravici Božji za grehe celiga sveta nadomestil; strašno velik dolg namest nas poplačal: on — nedolžno jagnje, je bil zaklan, de bi mi grešniki milost dosegli; — on — pravični je grenko terpel, de bi mi nevredni krivični po njim opravičeni bili; — on — nedolžni je vmerl, de je nam nebeške vrata odperl, de bi mi, ki smo bili hudobni, na vekomaj živeli. — O neskončno velika in nezapopadljiva milost našiga Boga! —
Ta je bila, in je Bogu nar dopadljivši daritev, zakaj dopernesil jo je sam nar nedolžniši, nar čistejši no nar svetejši Sin svojimu nebeškima Očetu v posvečeni no nar visokeje požlahtnjeni človeški natori, terpel je namreč in vmerl kot človek. Dopernesil jo je iz ljubezni no pokoršine do svojiga Očeta; dopernesil iz ljubezni no vsmiljenja do grešniga človeka, ki je po mesu njegovi brat; dopernesil v poveselenje nebes, ki so milo na grešniga človeka; zanje namenjeniga, ozirale se. Vse molitve, daritve in druge dobre dela očakov stare zaveze je neso imele same na sebi — dopernešene v grehu — nobene veljave, temuč le v pogledu njih vere in upanja na obljubljenima, prihodniga odrešenika — po kterim so očaki zdihovaje hrepeneli — in v pogledu daritve, ktero je imel tale na kalvarskim hribu dopernesti, so Bogu všečne bile. Kakor se tedaj vse naše dobre dela le po Jezusa neskončnim za-služenju na sv. križu posvečujejo, de Bogu dopadejo, so se tudi vse molitve in daritve očakov stare zaveze po negovi smerti na križu že naprej posvečevale, de je Bog nad njimi dopadajenje imel.
Ali Jezus ni le samo enkrat na križu svoje živlenje v spravo človeštva Očetu dal, on je hotel tudi pri nas ostati do konca sveta; v znaminje in spomin svoje neskončne ljubezni no v zastavo svojiga nezapopadljiviga vsmilenja do nas, nam je še pri zadnji večerji daritev sv. maše postavil: On je vzel kruh, je zahvalil, ga posvetil, zlomil, dal svojim učencam in jim rekel: vzemite in jejte, leto je moje telo, ktero bo za vas dano; potem je vzel kelh, je zahvalil, ga posvetil in jim podal rekoč: Pite iz njega vsi, zakaj leto je moja kri nove zaveze, ktera bo za njih veliko prelita k odpušnju grehov. Kar se je drugi dan na kalvarskim hribu očitno godilo, de je bila Jezusa kri od njegoviga telesa ločena in prelila, godilo se je to pri zadnji večerji po skrivnostno pod podobami posvečeniga kruha in vina, tudi tukaj je bila kri odločena.
Potem, ki je bil daritev sv. maše postavil, je rekel svojim učencam, to delali v njega spomin; oblast in povelje jim je tedaj dal, z enacimi besedami kot on kruh in vino posvečovaje v njega sv. rešnje telo in rešnjo kri spremenovati. Kadar so koli hotli Aposteljni no vsi njih nastopniki, ali kadar koli hočejo tile še dan današni spomin na Gospoda obhajati, so posvečevali no posvečujejo kruh v njega sv. telo in vino v njega rešnjo kri; kar se pri vsaki sv. maši stori, in kar se bo delalo po besedah Aposteljna Pavla, dokler Gospod zopet ne pride.
Že v časih Abrahama je duhovin Melhizedeh nar Vikšimu kruh in vino daroval, in Apostelj Pavl pravi, de ta daritev je bila prava živa podoba daritve, ktero je Jezus pri zadnji večerji postavil; veliko prerokov jo je očitno oznanovalo, veliko šeg in daritev stare zaveze jo je pomenilo; sam Jezus je že popred od nje govoril; v namestenje tedaj vsih daritev stare zaveze, ki jih je overgel, je on sv. mašo postavil, in tako pisma prerokov in svoje lastne besede poterdil.
Sv. maša je po tim takim nekervava deritev nove zaveze, v kteri se kruh in vino v pravo živo telo in v pravo živo kri našiga Gospoda Jezusa Kristusa spremeni no nebeškimu Očetu daruje v spomin kervave daritve, ki jo je zveličar na križu v spravo človeštva dopernesil; ni tedaj samo spomin Gospodove smerti ali daritve na križu, temuč tudi eno vedno ponavlenje ravno te daritve, tode le pod podobami posvečeniga kruha in vina.
Daritev sv. maše je nar čistejši, svetejši no Bogu nar dopadljivši daritev, zakaj tu se daruje Bogu, kar je Božjiga; — kaj je pa svetejšiga, kaj bolj Božjiga, kakor edinorojeni, — včlovečeni Sin Božji? — Ali se ni sam Oče iz nebes dvakrat zaslišati dal, rekoč: Ta je moj ljubi Sin, nad kterim imam dopadajenje? —Jezus Kristus, nedolžno jagne, ktero grehe sveta odjemlje, se pri sv. maši Bogu daruje v spomin njegove britke smerti na križu in v spravo človeštva. Nar vikši duhovni te daritve je pa tudi nar sveteji no Bogu dopadljivši, je po redu Melhizedeka zopet sam Jezus Kristus, včlovečeni Sin Božji, ki se pod podobami posvečeniga kruha in vina po rokah mašnika Bogu v spravo človeštva daruje, de je tako pervi no edini srednik med Bogam in ljudmi.
Znano vam je dobro preljubi kristjanski prijatli! — de sv. katolška cerkev je eno duhovno, skrivnostipolno telo, kteriga glava in poglavar je sam Jezus Kristus; z svojo britko prelito kervjo jo je otel peklu, prikupil si jo je v svojo last, potegnil jo bo tudi enkrat za sabo, de, kjer je on — glava — bo tudi njegovo duhovno telo, bo tudi sv. cerkev; mi smo pa udje — in če smo brez greha — smo živi udje tega telesa; če se tedaj Jezus pri sv. maši svojimu nebeškimu Očetu daruje, darujemo ga tudi mi z mašnikam vred, ko smo v gnadi Božji — in ko se kot udje tega skrivnostipolniga telesa po mašniku z Jezusam, ki je glava, zvežemo in zedinimo; vsi tedaj, ki so pri sv. maši pričijoči, še clo taki, ki ne morejo z telesam, ki pa vender z duham v cerkev pridejo, in se z mašnikam in po njem z Jezusam združijo in zedinijo, ga zamorejo nebeškimu Očetu darovati. To je za revniga človeka na zemlji kar razveseljiva skrivnost, de Jezus, ki je po Božji natori z Očetam in sv. Duham en Bog, je on po človeški, naše kervi, našiga mesa, tedaj nam v rodu in gotovo naš brat; toraj je pravi srednik med nebam in zemljo, med Bogam in človekam. O srečni, trikrat srečni kristjan! — de ti je dano Jezusa, svojiga brata darovati, no de ga Očetu darovaje mu zamoreš nar veči čast skazati, no vsiga, česar od njega potrebuješ, tudi gotovo doseči! —
Bog je neskončno, samo na sebi nar popolnama bitje; on je naš Oče, nar visokeji Gospod, kralj nebes in zemlje; njemu gre vsa čast, nar višji spoštovanje, njemu samimu gre molitev; ko ti hočejo taki občutleji serce predreti, nikoli jih ne boš zunajne Bogu vredniši skazal, kakor, če mu Jezusa pri sv. maši daruješ; kaj mu zamoreš neki dopadljivšiga v dar dopernesti ? — Ti — Bogu daš, kar je Božjiga! —
Bog je tvoj nar veči dobrotnik, vse, kar imaš in vživaš, slednji dihlej, slednje veselje tvojiga živlenja, prišlo ti je le iz njegove dobrotljive roke; sedem let — svoje žive dni ne prešteješ njegovih dobrot, zakaj slednji hip tvojiga živlenja pričuje od njegove neskončno velike ljubezni no dobrote proti tebi; odprivši tebi, nevrednima grešniku vse studence svoje milosti, ti je nar veči ljubezin in vsmilenje skazal. Ali mu ne tiče nar veči hvaležnost? — Skazal mu jo boš očitno, ko mu — kar mu je nar ljubši, ko Jezusa sv. maši v zahvaljo daruješ. Tako boš Bogu dal, kar je Božjiga! —
Prijatel! — Ti se znajdeš od dneva do dneva v mnozih duhovnih in telesnih potrebah; nemaš ga, ne moreš ga imeti modrejiga in močnejiga, ne zvestejiga in gorjiga prijatla od Gospod Boga; kaj mu boš neki dal, de ti pomaga, de ti bogato poverne? — — daruj mu, kar mu nar bolj dopade; daruj mu Jezusa pri sv. maši, in ti boš Bogu dal, kar je Božjiga! —
Ako si ravno po	Jezusa neskončnim zasluženji na sv. križu in po milosti Božji že opravičen bil, ti vender vest očita, de si se v mnozih manjih ali večih rečeh večkrat Bogu zameril, de si grešnik pred njim, de milost potrebuješ; tvoje ranjeno, poterlo, zgrevano serce, bo odpušanje grehov le po tistim iskalo, ki se je kot nedolžno, krotko jagnje za grehe celiga sveta prostovoljno na križ dal; ti ga boš vnovič — milost in odpušanje grehov doseči — zase in za verne mertve — ki še milosti potrebujejo, — pri sv. maši Bogu daroval, ti boš tako Bogu dal, kar je Božjiga! —
Daritev sv. maše namestuje vse daritve stare zaveze, in je nedopovedljivo veljavniši od njih; z to daritevjo zamoremo Bogu nar veči čast, spoštovanje in hvaležnost skazati, no po nji vsiga deležni postati, česar koli potrebujemo; sv. maša je prava, nar terdneji zaveza med Bogam in človekam, mu je, v dolini solz zdihajočimu, živi Studenc, — mu je potok gnade ali milosti Božje. Kadar hoče tedaj koli sv. cerkev Bogu nar visokeji čast, ali molitev dopernesti; mu za prijete dobrote hvaležnice obhajati, ali v duhovnih in telesnih potrebah ga za gnado, milost in pomoč poprositi; obhaja samo spomin po Jezusu, daruje mu Jezusa — to neomadežvano, čisto jagnje Božje — pri sv. in z sv. mašo z posebnimi ali bolj častivnimi no veselimi, ali po okolistavah — ko sama žaluje — z bolj žalostnimi cerkvenimi šegami; slednji dan daruje v poveselenje, k pomoči no pridu vsih živih in mertvih.
Poglej, ti moj ljubi novomašnik! — Po zakramentu, ki so ti ga podelili milostljivi no visoko častitljivi škof, si si zadobil oblast na altarji Gospodovim kruh in vino posvečovaje v Jezusa pravo rešno telo in kri spremenovati, no Bogu za spravo človeštva darovali; na tvoje besede, ki jih boš v Jezusa imenu zrekel, bo prišel Sin Božji, ravno tisti, ki se je bil iz naročja svojiga Očeta odločil, pod sercam nar čistejši Device včlovečil, tisti ki je v Kani Galileji vodo v vino spremenil, in z petemi ječmenovimi kruhi 5000 mož bil nasitil; ki je skozi zaperte vrata po vstajenji tim svojim prikazal in kasneji pričo njih kviško v nebo vzdignil se; na tvoje besede bo prišel ravno leta iz nebes na altar v tvoje roke; cele trume angelcov ga bodo sprejmile in nevidno okoli altarja se nastavile mu stoječ ali klečeč streči, in mu bodo čast in hvaljo prepevale. O spomni vender, moj ljubi brat! — de ga ni nič svetejiga na celim svetu od daritve sv. maše; z straham in trepetanjem od ene strani — od druge pa z neomadežvano vestjo in ponižnim sercam, z živo vero in čistimi rokami vselej k altarju pristopi, de boš kot živ ud Jesusoviga duhovniga telesa Bogu v svoje posvečenje daroval.
Tudi vi, moji preserčni prijatli! — kadar bote koli pri sv. maši, o spomnite se vedno na moje današnje besede, spomnite, de tu se nar svetejši opravlja, de je ni no ne more biti čistejši, svetejši no Bogu dopadljivši daritve od lete; de tu se sam Jezus svojimu nebeškimu Očetu v spravo človeštva daruje; de z to daritevjo Boga nar vredniši častimo, in si z njo vsiga sprosimo, česar koli potrebujemo. Poskerbite vender, de se bote pri tim darovanju vselej prav spodobno zaderžali; z čistim duham in neomadežvanim telesam z mašnikam in po njim z Jezusam sklenili no zedinili; tako bote zamogli upanje imeti, de Jezus, poglavar, bo vas — ude svojiga duhovniga telesa tudi enkrat za sabo potegnil. Ne tedaj samo ob nedeljah in praznikih, tudi ob delavnikih, kadar vam koli čas pripusti, radi, marljivo in z veseljem k sv. maši pritecite, de bote angelam Božjim uverstili se, ki iz nebes na cele trume priletivši se okoli altarja nastavijo jagnje Božje moliti. —
France! — o blagi France! stopi tedaj zdaj kje pred altar, in zedinjen z celim pričijočim kardelam vernih kristijanov, dopernesi nekervavo daritev sv. maše v spomin in ponavlanje kervave daritve, ktero je Jezus na križu grenko vmerjoč, za spravo celiga človeštva svojimu Očetu dopernsil; daruj jagnje Božje — katero grehe odjemlje celiga sveta — daj Bogu, kar je Božjiga!
Spomni se, pri leti svoji pervi daritvi sv. maše — in pri vsaki drugi za naprej — svojiga očeta in matere, ki sta te z težavo zredila, dostikrat in kar veliko si pritergovala, de sta ti na ta stan pripomogla; spomni se svojih treh bratov, ki so se vedno pri deli potili, de so bili staršem in tebi v pomoč; spomni se cele svoje rodovine, ki je danažnjiga dne z veseljem pričakovala; svojiga duhovniga očeta in matere, ki ti z tako veliko častjo novo mašo odravnata; svojih družic, ki so te v spomin tvoje večne čistosti no nedolžnosti s cvetlicami opletle. Moli za njih Ekscelencijo milostljiviga grofa in škofa Filipa, de bi jih Bog v njih visoki starosti z svojo gnado podpiral. Moli ljubi France tudi za svetliga cesarja, ki je na celim Francoskim po grozovitnim punti zaterto cerkev sopet vsnoval in vterdil, de se povsod kot pred puntam očitna služba Božja opravlja; nej ga dobrotljivi Bog razsvetli de bi ji bil varh, krepik steber in pravi podpornik; de bi se po sv. cerkvi sv. vera množila, lepo cvetla in obilno žlahtniga sadu rodila; de bi se po sv. veri edinost, ljubezin in prava prijaznost med ljudstvami vterdile, in de bi se tako vender enkrat pravi, terdni no stanovitni mir dosegel. Moli za celo keršanstvo, za vse ljudstva in narode celiga sveta; nej vsi spoznajo, de ni človeku dano v druziga imenu, kot v imenu Jezusa zveličanimu biti, de le on sam je resnica, pot in živlenje! Moli še posebej in prosi za vse žive in mertve celiga tega pošteniga Št. Vidskiga Komuna; nej da vsmiljeni Bog živim, kar za svoje duše in telesa potrebujejo, mertvim pa večni mir in pokoj. Amen.


V dan noviga leta (1848).
Človek je nečimernosti enak postal, njegovi dnevi gredo memo kot senca. Psalm 143. 4.

Sleherni, ki je današnjiga noviga leta dočakal, se veseli — no svoje veselje na mnogotere viže razodeva; pobožni se radujejo v Gospodu, povzdigujejo svoje serca v zahvaljo za vse od njega prejete dari, in se priporočujejo za naprej v njega varstvo in pomoč; bistroumni mlajši, ki so miločutniga serca, kušnejo danas svojim ljubim staršem roke, in jih z nekimi solzicami pomočijo, ki so veliko višejiga pomenka in veljave, kot mnoge dolge vošivne besede; mnogoteri hišni oče ali mati napije danas, z nar boljim svoji veseli družinici dobro zdravje in še veliko dobrih in veselih let dočakati; vsi nižji služabniki, slasti po mestih, se vklanjajo danas zmiraj gor po stopnjah vikšini in se njih milosti priporočujejo; sosed stopi danas v hišo soseda mu veselo novo leto privošit; znanc pride k znancu, prijatel pride k prijatlu, de si podasta roke, zavezo ljubezni no stare prijaznosti poterdita. Take vošila neso ravno vselej prazne, saj vender večkrat pričujejo tudi od ljubezni, ki je perva zapoved naše sv. vere.
Tudi jest, vaš duhovni oče, imam kar veliko zaloga dobrih vošil za vas — svoje ljube duhovne otroke, in veliko let se že trudim jih v vaše serca za vaše osrečenje spraviti. —— Vam bolj starim privošim nekoliko veči mero poterplenja in krotkosti, de bi še te kratke dni — od kterih bi vtegnili reči, de neso po vaši misli — iz ljubezni no pokoršine proti Bogu, v duhu pokore in v posnemovanja vredni izgled svojim sobratam preživeli. Vošim vam zakonskim, de bi se pogostama spomnili prisege ljubezni no zvestobe, ki ste jo pred altarjem storili, no de bi jo svoje žive dni zvesto deržali; vam gospodarjem, de bi bili terdni stebri svojih hiš, in vam gospodinjam — de bi jih vedno podpirale, de, kar oni z težavo in trudam pridobe, bi ve z mero in modrostjo k pridu svojih družin in druzih Jezusovih bratov obračale. Vošila moje za vas starše sto te, de bi svojim mlajšim v vsim dobrim naprej svetili, no jih v strahu Božjim za nebesa zredili, za vas mlajše pa, de bi svoje starše kot žive podobe Božje spoštovali, no jih v njih oslablenji hvaležno podpirali; vam fantam privošim, de bi bili cvet, up in veselje naše doline; vam dekletam, de bi nobena iz poti nedolžnosti no pravičnosti ne zašla, in vam otrokam, de bi, kakor na letih in starosti, po Jezusa zgledu tudi v razumenji, lepim zaderžanji in v ljubezni pri Bogu in ljudem rasli. Jest privošim in prav iz serca želim, de bi v vsih vaših zakonskih zavezah, hišah, družinah in soseskah prava ljubezin, edinost in prijaznost počivale, de bi vi vsi ena Bogu prav prijetna družinca postali, no vredni bili enkrat pred njega sv. obličje priti. Ta namen pa lože in gotovši doseči vas povabim in prosim — vam privošim in serčno želim, de bi z menoj tudi danas premislili: Kako, de se vse posvetno spremenuje, in vse pozemeljsko preide. Če se danas noviga leta veselimo, in si po eno leto k svoji starosti prištejemo, spodobi se tudi spomniti, de smo se za celo leto proti večnosti pomaknili.
Ti pa vsigamogočni, dobrotljivi Bog! — Oče svitlobe — od kateriga vse dobro pride, vodi danas moj jezik, razsvitli um mojih poslušavcov, in omeči jih tako, de bi se jest z svojimi besedami kar globoko v njih serca zariniti zamogel.
Speljanje.
Resnice, de vse pozemeljsko je premenovanju podverženo, ne bo treba na dolgo spričevati, zadosti bo v ta namen svoje oči nekoliko okoli sebe oberniti; ni jo mende tako visoke gore na svetu, de bi kadaj z morjem zagernjena ne bila; neizmerljivo število hišic, morskih polžev, mišelnov in druzih žival, ki se v njih kamnji najdejo, spričuje to učenim do beliga dne; še dan današni se semtertje primeri, de neznane podzemeljske moči vzdignejo iz globočine morja visoke gore na dan; po hudih potresih, oblakov vdertjih, gorečih gorah i. t. d. so se, — in se še kar velike premembe na svetu gode, tudi vse gore se nižajo in doline višajo. Ljudje sami so se že tudi na svetu veliko spremenovali; nekdanje tamne gojzde so zrečili, močirja ocedili no posušili, jih v gorke kraje in prijetne, smejajoče raje preobernili, de, kjer je nekdaj zverina in strupenina prebivala, zdaj omikani ljudje v lepih vaseh, tergih in bogatih mestih stanujejo; reke, ki so ob povodnjih strašno razsajale, so med terdne bregove spravili no jim nar rodovitniši polja oteli. Vsako leto gre po veliko tavžent ljudi iz Evrope v severno Ameriko, kjer dobi človek za malo denarjev po več sveta, kakor ga ima pri nas mnoga mala soseska; tam zrastejo v malo letih lepe vasi, tergi no velike mesta, bi rekel, kot pri nas gobe čez noč; pred 20 leti so šteli tam 7, zdaj že 17 milionov duš. Celi kras in ves naš kraj sta bila nekdaj do blizo verh Nanosa hrastov gojzd. Ali ni zginil ta gojzd, ali ga neso ljudje spravili toliko de ne do zadnjiga drevesa? —
Tudi se dobro ve, zlasti od jutrovih dežel, de, kjer so bili v zlo starih časih pitani kraji, nar rodovitniši dežele, in nar bogatejši no imenitniši mesta, so zdaj razpadine in pušave, v kterih sopet zverjačina domuje; v amerikanskih gojzdih se najdejo velike mestne podertnine; kdo neki ve za narode, ki so jih zidali, ali v njih stanovali? Oglej — tamle zad za krasam, ob času Kristusa drugi Rim imenovan, kjer je cesar August večkrat prebival z svojo cesarico Livijo, ki je Prosekarju svojo visoko starost pripisovala; Oglej je bil nar bogatejši kupčijsko, rimsko mesto, saj šestkrat veči od sedanjiga Tersta; Atila, imenovan šiba Božja, ga je bil v petim stoletji razdjal. Pretečeno poletje sim ga bil še z našim gospod obhodnikam objiskat; pred 800 leti je poskerbil patrijarh Popon iz grobelj nar lepši kamnje poiskati, no iz njega veliko in krasno cerkev in grozno velik in terdni turn sozidati; scer je še semtertje pa zlo malo in raztresenih hiš; koder je mesto bilo so zdaj nar rodovitniši njive, pod raljo pa stara podertina. Zamerkajte vi mladi, de tudi zelen kamin, nar dražeji marmor, za kteriga rudo se več ne ve, in iz kteriga so stebriči na našim tabernakeljnu narejeni, je bil tudi iz razpadnine, nar berže kakiga ajdovskiga tempeljna, v Ogleji skopan; tam okoli grede se vidijo prek cest, na njivah, pred ali med hišami veliki stebri, ali celi ali njih kosi, iz nar terdneji čez morje pripeljaniga kamnja; kmetške hiše zidaje so mnogi karniš, steber, njega glavo ali podnožje, ali drugo lepo obdelano kamnje, kakor jim je ravno na roke prišlo v zide stavili. O prijatli! — tak pogled in premislik, kaj je nekdaj Oglej bil, in kaj je zdaj, mora človeka z milogrozo omečiti, no ga do solza ganiti. —
Pa ne le samo obličje sveta, tudi vse druge pozemeljske stvari so spremenovanju podveržene; od nar manjši travice, vse stebovje, germovje gor do nar večih dreves; vse živalice gor do slona se vedno premenujejo v svojih merah, podobah, oblačilih in druzih lastnostih; tako tudi človek, kaj bomo rekli! — sam Jezus je bil po človeški natori premenljiv; kakor druge deteta v Betlehemu rojen, v pelnice povit in v jasli položen, je bil na današnji dan obrezan; mladenčik 12 let je svoje starše na Božji poti v Jeruzalem spremil; in v dobi 30 let, tedej kot možak se je obljubljeniga in poslaniga odrešenika celiga sveta v Izraelu razodel, in še zadnič pri vstajenju svoje vmerjoče in strohljivo telo v nestroljivo premenil, in z takim v nebesa šel.
O vi moji, posebno mladi prijatli no prijatelce! — tudi vi se enako vsim drugim ljudem spremenujete; kot kilove in negodne detica ste dneva svitlobo zagledali; ko bi se ne bili starši ali drugi ljudje vas vsmilili, vas obvarvali no zredili, berž bi bili poginili; ali po njih veliki skerbi ste zrastli k pastirčikam in pasteričicam, svojim ali drugim živino pasti; zdaj pa ste odrašeni, lepi no cveteči fantje in dekleta; vroča kri šviga po vaših žilah, veliko moči občutite v svojih udih; zdaj ste se še le zvedili; zdaj je jelo vas še le prav mikati po živlenju; zakaj zdaj ste v spomladi, — v cveteči, nar prijetniši dobi svoje starosti. Ali, kakor se spomlad v poletje, to v jesen, in jesen v zimo spremeni, se bote tudi vi —	če pred ne umerjete — po enacih stopnjah spremenovali, dokler v zimo svoje starosti ne pridete; vaša cvetečnost bo ovenita, gladka obrazna kožica se bo zgerbila; oginj vaših oči bo vgasnil; vaši lasje, ki vam zdaj v lepoto služijo, se bodo posušili, morde iz glave skapali, de bote beloglavci ali plešici; moč vaših udov vas bo čedalje popušala; glava, ki jo zdaj pokonci nosite, se vam bo obesila, život sključil; ob paljčici boste komaj, znabit napol slepi, hodili; nič vas ne bo več veselilo; misleč, de ste sebi no drugim v nadlego, boste želeli k očakam se vleči. O preserčna mladost! — to si vender k sercu uzami, de kar te danas mika, se ti bo morde že jutre gnusilo, de na tim svetu se kar velikrat smeh v grenki jok, veselje v veliko žalost, čast v nečast, sreča v nesrečo, bogatija v siromaštvo, obilnost v pomankanje, zdravje v bolezin in živlenje v smert spremeni.
Kakor vsaka reč na svetu, ki iz korenik zraste, naj bo tudi drevo 5000 let staro, in kakor vsaka še tako velika žival, se ne spremenuje samo ampak tudi preide, ravno tako tudi človek; narodov je že bilo na svetu mende brez števila, ki so po veliko sto let živeli no prešli, brez de bi bili mi kaj od njih zvedili; od druzih so, toliko de ne, same imena nam došle; tako so bili Hindostanje in Babilonci, Kaldejci no Perzijani, Fenicijarji no Egipčani zlo slavne ljudsta, pa že pred več tavžent leti so poginile z svojo slavo vred; v tih poslednjih časih so hodili evropejski učeni v tiste kraje groblje in razpadnine njih poglavnih mest razkopavat, in so najdili na grozno lepe primere izdelane reči večidel kamnate in so se iz njih prepričali, de to so bili močno zbrihtani, vmetovni no razumni narodi. Nar starši no imenitniši narod v Evropi je bil Greški. Greki neso bili v zlo starih časih nikoli enimu samimu glavarju podložni, ampak razdeleni so bili v 50 do 80 manjih deržav; imeli so zaveze ali pogodbe med sabo, se združeno domačim in vunajnim sovražnikom braniti; oni so bili napovedljivo bistriga uma in grozno vmetovni v zidarstvu in podobodelstvu in v mnozih druzih vmetnijah; v njih razdjanhi poslopjih in tempeljnih išejo mojstri še dan današni lepih mer in primer za žlahtno zidarstvo. Greki so bili sami mnoge vednosti znajdili, no so bili v posvetnih rečeh — akoravno ajdje —  grozno učeni, in scer tako, de so postali učeniki vsih druzih evropejskih narodov do današnjiga dne; nar gorje so cveteli okoli petiga stoletja pred Kristusam. Med tem so bili prišli Rimlanje na noge in so z svojo junakostjo do časa Kristusoviga rojstva ne samo Grecijo ampak tudi vse druge tačas znane pitane dežele in ljudstva pod svojo oblast spravili. Cesar August je gospodoval čez Talijansko, Špansko in Francozko deželo; čez Nemško do Dunaja in Donave, čez Ogersko in vso današnjo Turčijo; ni ga še bilo, od kar svet stoji, tako veliciga cesarstva; tudi Rimljani so bili grozno brihtni, vmetovni no učeni, tode njih cesarstvo ni dolgo obstalo. Nemci so bili vdarili na Francosko in Špansko, Goti no Dolgobradci čez naše kraje na Talijansko, Atila je tudi veliko pripomogel, de so bili že zlo omehkužene Rimljane premagali no na večernim njih cesarstvo spodkopali no overgli; v jutrovih deželah ga je bilo še nekaj ostalo, ktero so pa veliko kasneje Turki pod-se spravili. Vsa velika čast, slava, moč in imenitnost, še clo jeziki tih narodov so prešli. Iz po velicih vojskah pomešanih narodov so nove ljudstva, novi jeziki zrasli tako, de ga ni več naroda, ki bi greško kot stari Greki, ali latinsko kot nekdanji Rimljani govoril. Učeni, kteri hočejo njih kar lepo in krasno pisane bukve brati, se morajo z njih jeziki soznaniti. Le ime kakiga blagiga vladarja, ali junaškiga vojšaka, ime kakiga grozno učeniga, ali — od kar so se dali po sv. veri razsvitleti — ime kakiga posebno svetiga možaka je nam znano; vse drugo je prešlo; to vemo, de Greki no Rimljani so pred nami na svetu bili, no de jih ni več. Tako preidejo vsi narodi! —
Kdo ve, koliko rodov je preteklo, od kar so Goti no Dolgobradici tod doli na Talijansko vreli? — ali od kar je Atila Ljubljano končavši na Oglej planil? kdo so bili, kako so se imenovali, ki so pred 800 — 400 ali clo pred 200 leti v tih naših krajih stanovali? — še 100 let nazaj skoraj nič več ne vemo. Vse preide, vse se zazabi. O moji preljubi Št. Vidci! — za malo tednov bo 35 let, od kar sim bil k vam prišel; če se danas dol po možkih in ženskih stolih ozrem, ne vidim več nobeniga tistih očetov in mater, ki sim jih tačas navadno vidil; kje so tisti pošteni, sivi možaki, ki so bili tako krepki stebri svojih hiš in celiga komuna? Kje so tiste pobožne matere vbozih, ki so tako obilno za križev pot skladale? — Prešli so — ni jih več; — za malo časa nam bodo še clo iz spomina padli; prešlo je pa v tim času tudi veliko druzih mož in žen nar gorši dobe; marsikteri fantje in dekleta, ki so bili veselje svojih staršev, so pomerli, poginilo je tudi zlo veliko druzih še bolj mladih ljudi. Prijatli! — ko bi vsi tisti, ki smo jih v tih 35 letih milosti nebeškiga očeta zročili, danas vstali no sem v cerkev prišli, bi mogli vi jim prostor narediti, do eniga vun iti, zakaj kakor vi danas bi je natlačeno napolnili. Koliko jih je bilo lani na današnji dan na tim sv. mestu, ki neso nar manjši mislili, de bodo tako berž svoje popotvanje dokončali; danas jih ni več tukaj, vlegli so se k očakam; po človeško misliti no soditi tudi lahko rečemo, de mnogoteri zmed nas, ki si tudi tega ne šteje, ne bo več drugo novo leto lesem prišel, ampak stal bo že pred sodnim stolam, in zaslišal sklep pravice Božje. To gre veliko berže, kakor si zamoremo domisliti; slednji dan slišimo, zdaj od domačiga zdaj od unanjiga; zdaj od premožniga zdaj od siromaka; zdaj od stariga zdaj od mladiga; tako od očeta, od matere, od fanta, od dekleta ali od otroka, de so oči zatisnili. Tako bo prišla versta gotovo tudi na nas; majhna reč se bo priklatila, in bo jutre tebe — pojutrajnim pa mene stisnila; znabit, de še priložnosti ne bom imel od vas slovesa vzeti. Mogoče, de me bote spoštljivo, mi poslednjo čast skazaje h grobu spremili; doli po vsi dolini se bo razglasilo, de g. Vertovc v Št. Vidu so umerli, pa berž bo vse vmolknilo; če bo ravno moj duh še veliko let vas obhajal, vender me bote počaso iz misli pustili; zakaj za 50 let bodo ze večidel drugi na tim mestu shajali, no za 100 let ga ne bo na novo leto clo nobeniga zmed nas v ti cerkvi; pozabilo se bo že na nas, pozabilo, de smo na svetu bili. Trije deli teh? ki vas danas tu vidim, še mende ne pomnite, kdaj sim lesem prišel; jest — sim vas večidel po vodi no Sv. Duhu pri kersti prerodil k otrokam Božjim, neste tedaj samo moje ovčice, ste tudi moji duhovni otroci, tolikanj veči je vaša dolžnost si moje očetovske besede k sercu vzeti. Dajte se tedaj prepričati; spoznaj no razumi, o preserčna mladost, de tukaj ga nimamo ostanka, de smo le popotniki, de človeka živlenje mine kot trava na polji, kot rosa na veji, kot megla na nebu; de, po besedah Daniela, je človek nečimernosti enak postal, in de njegovi dnevi gredo memo kot senca.
Akoravno je vse pozemeljsko premenljivo in preidljivo, vender Bog, ki je zemljo vstvaril, se ne spremeni, ne stara in ne preide; on je od vekomaj in bo na vekomaj ravno tajisti. Kakor vse pretečene leta nas bo tudi za naprej z svojo nezapopadljivo ljubeznijo in dobroto objel, in nas po svoji neskončno modri previdnosti no mogočnosti na našim popotvanji podpiral, obvarval in z vsim potrebnim previdil, dokler nas iz tega sveta ne pokliče. On je pravi no edini vir vse milosti no pomoči; v njega samiga gre zaupati, no kdor v Boga upa, pravi sv. Duh, ne bo nikdar osramoten. Vse drugo upanje v posvetne, premenljive in preidijoče reči je prazno; ne upaj tedaj prijatel — v lastno pamet, že marsikterimu so se možgane zmešale, de je obnoril; ne upaj v svojo telesno moč, vtegnila bi oslabeti; ne upaj v zdravje, v tvojim zdravju je že seme prihodnje bolezni; ne opiraj se na posvetno čast, zakaj nema nobene prave podstave; ne zidaj na posvetno blago, na bogatijo, njega stebri bi vtegnili spodleteti, koliko bogatih in zlo slovečih hiš je že prišlo na nič, na beraško palico ! — ne zanašaj se na perjatle, kteri, kar danas obljubijo, že jutre ali nečejo, ali ne vrnejo, ali ne zamorejo dopolniti; tudi ne hrepeni po nezmernim, prepovedanim veselju, tebi ne bo od tiga druziga ostalo, kot hudo ranjena in boleča vest. Le na samiga Boga tedaj, ki je zmiraj ravno tajisti, kteri hoče, ume in zamore pomagati, svoje zaupanje stavi.
De se vse posvetno spremenuje in de vse pozemeljsko preide, naj ti služi pri mnozih okoljnostih tvojiga živlenja v tolažbo serca in v pokrotenje tvojiga duha; pri nobenim, tudi nar večim terplenji, v nobeni nesreči ne gre obupati; vsaka reč na tim svetu se premeni, terpi tedaj le nekoliko časa; tvoj jok bo minul, tvoje solze bodo obrisane in ti se boš morde še veliko smejal; tvoja žalost ali brikost se zamore še v veliko veselje spremeniti; iz tvoje bolezni se bo znabit terdno zdravje sčimilo; iz tvoje nesreče — kar se je že zlo velikrat na svetu primerilo, iz tvoje nesreče ti zamore nar veči sreča zrasti; tvoji protivniki no sovražniki, ki so te oblezovali, preganjali, spodkopovali, bodo omolknili, spremenili se ali prešli, de bo tvoja nedolžnost in pravičnost očitna postala. Nič se ne more človeku primeriti brez božjiga vedenja in pripušenja; kar pa Bog stori, je vselej tudi prav storjeno, še clo hudo zamore on tako obračati, de človeku k dobrimu služi no tekne. Brez križev in terplenja, brez zopernost in težav bi mende na svetu clo malo čednosti no zasluge bilo; ne ljubezin prijatlov, ampak neprijatlov je velike veljave pred Bogam.
Kakor Bog ne preide, ne bodo tudi naše duše prešle, temuč dokončavši svoje sedanje popotovanje bodo svoje mesene, premenovajoče suknje slekli, jih dol položile in se pred Stvarnika vzdignile, ki jih je vdahnil; pa le pravični bodo šli v večno živlenje, krivični pojdejo v večno — večno pogublenje. Čas pričijočiga živlenja je nam odločen, de bi mi zvesto le dobre ali zveličanske dela dopernašaje si nebesa zaslužili, ne pa z hudobnimi si pekla pridobili; kar bomo tedaj na tim svetu sejali, bomo na unim želi; kakor bomo tukaj ali obilno ali skopo sejali, bomo tam bogato ali skopo želi; kdor bo pa ljulko sejal, ne bo pšenice žel.
Nam k tem odločeni čas je kratik in hiti: tudi ne vemo ne ure, ne časa svojiga odklica ali svoje smerti; Gospod bo prišel ob času, v kterim se nam ne zdi, poterkat in nas poklicat; bodimo enaki modrim devicam, ki so ženina čakale, ne samo z svetili, ampak tudi z oljem, in poskerbimo, de bomo nam odločeni kratki čas na vso moč k dobrimu obračali. Torej, ko bi bila poslednje leto ali v pretečenih časih kaka krivica med vami storjena, danas jo popravite, dokler je dan, ko bi nastopila noč, bi je ne mogli več popraviti; jutrajšniga dne si neste več svesti, čas hiti; — ko bi bili v svojim dozdajnim živlenju Bogu ali ljudem kaj dolžni ostali, zamudili ali opustili: berž ko berž namestite, dokler vam še solnce živlenja sveti, zakaj dan se je že dobro nagnil in solnce bo hitro šlo za Božjo gnado, — čas hiti; — ko bi še kaka zamera ali rezžalenje med vami bilo, spravite se z svojim neprijatlam, podajte si roke, po nauku Zveličarja, dokler ste še z njim na poti — potem bi prekasno bilo, čas hiti. — Torej tudi jest vas prosim tukaj pričo svojiga Boga za odpušanje, ko bi se bil kadaj kaj enimu ali druzimu smed vas po nevednim in nevoljivim zameril; Bog je moja priča, de je nesim nikoli misli imel kogar rezžaliti, vam pa preljubi;— nimam nič kaj odpustiti, marveč se vam zahvalim za ljubezin in spoštovanje, s kterim ste bili meni vdani; zahvalim prav lepo za vse dobro, kar ste od mene nagovarjeni, storili, prosim vas tudi za malo poterplenja z mano, — čas hiti. — In ker nar berže se ne bomo danas čez eno leto več vsi na tim sv. mestu vidili, vam še priporočim pogostama naukov se spomniti, ki sim jih vam vedno ne sam od sebe, ampak le iz ust Jezusa oznanoval in do živiga priporočeval; k sercu vzeti si njegove besede, kjer pravi: nebo in zemlja bote prešla, moje besede pa ne bodo prešle, in pristavim še z sv. Pavlam rekoč: Če bi angel iz nebes prišel vam drugi evangeli oznanovat, nikar mu ne verjemite, to je, nemogoče bi bilo gorših naukov od Jezusovih oznaniti; ko bi tedaj vam — zlasti mladim ljudem — drugi — druge nauke oznanovali, spomnite se, de sleparji, goljufi so, de so pohujšljivci no zapeljivci. Bog hotel, de bi se moje današnje besede globoko v vaše serca vkoreninile! — In tako nastopimo in živimo novo leto Gospodu, in ko bi bila njegova sv. volja — tudi letas vmerjemo Gospodu! Amen.



