Godovanje sv. Janeza Napomucena.
Jezik človeški dvojna žila dobrega in hudega napravila.
Gospod je meni za moje plačilo jezik dal; s tistim ga hočem hvaliti.
Gospod, kdo bo prebival v tvojem šotorji, kdo bo počival na tvoji sv. gori? On ki nedolžno živi in pravično dela, ki resnico iz svojega srca govori, kateri s svojim jezikom goljufno ne ravna.
Uvod
Veselo hodi popotnik po svoji namenjeni stezi, najsi ravno že ponočni mrak tiho zemljo pokriva, dokler je jasno svetlo nebo, dokler se svetle zvezde na njega ozirajo in mu kažejo pravi pot proti taistemu kraju, kamor se je doiti namenil;– mirno se on za njimi ozira, veselo svoje stopinje upira, dokler bo jutrnja zarja njemu izvoljeni kraj rasvetlila.–
Veseli se tudi ti, o človek, ki si popotnik na zemlji, in hodiš po mraku življenja posvetnega proki obljubl[j]eni deželi sv. Raja; zakaj tudi tebi svetlijo svetle zvezde na svetemu nebu, ki se milo po tebi ozirajo, tebi prav pot kažejo in obetajo svetlo sonce belega dneva tamkaj v živel[j]enju novemu.–
Še enkrat belj se veseli duša krščanska! Kadar svete godove svetnikov obhajaš, zakaj ravno oni so tebi taiste svetle zvezde, ki se iz sv. Nebes na tebe ozirajo, tebi svoje roke iz Očetove hiše molijo, kažejo pravi pot proti nebesom, katerega so oni pred tabo hodili, tebi obetajo svetlo in gorko sonce milosti božje, ki tebi srečno hoditi pomaga, in priti za njim v kralestev življenja večnega. – Čez vse razveselimo se dones, bratje in sestre tudi mi, ki obhajamo godni spomin našega patrona sv. Janeza Napomucena, zakaj ravno on nam je ena svetla zvezda iz visokih nebes, ki nam lepo svetlo kaže varni pot skozi sedanji zapeljivi svet se pogublenju večnemu otet in za kratkim potom tega življenja svojo plačilo pri ljubemu Očetu prejet. Razveselimo se njegovega godovanja, hvalimo Boga, ki tolko čast svojim zvestim služabnikom da, in tudi sv. Janeza vredno častimo.
Ali kaj hočemo dones mi sv. Janeza hvalo povečavati, dokler se njegova hvala, ne le po Češkem, ampak po celem krščanstvu razlega; kaj hočemo mi njegovo čast povečjovati, dokler njo sam Vsegamogočn … in skozi čudeže povečjuje. Časti sv. Janeza posebnega prijatelja božjega zemlja in nebo, – le-samo mi sedanji kristjani ga častimo malovredno in zelo slabo in to resnico bom pričal v 1.em deli, zakaj on je s svojim jezikom božjo čast in zveličanje svojega bližnjega večal, mi njo pa ponižamo. – “Gospod je meni moj jezik dal za plačilo, z njim ga hočem hvaliti; to je bilo sv. Janeza živel[j]enje; to bi si mogli za našo življenje tudi mi izvoliti, in tako sv. Janeza Napomucena vredno častiti; to vam pokazal bom v 2.mo deli. In ti sv. Janez Napomuk, ti svetla zvezda mojega duhovskega stana, izprosi meni od Jezusa, tvojega in mojega prvega pastirja le eno iskro taistega nebeškega ognja, s katerim si ti, goreči pridigar, srce svojih poslušalcev prižgal in razgrel, kar tudi jaz dones v imenu Boga in sv. Janeza storiti želim no prosim.
I.
Kaj je manjšega med vsemi stvarmi na zemlji, kakor majhna mala iskrica živega ognja; – ali’ kaj večjo nesrečo in žalost naredi kakor ona, kadar se v suho streho zaleti, celo pohištvo požge, cele vesi in mesta v pepel spremeni, jezar in jezar premožnim v eni kratki uri beraško palco v roke poda in jih za gole uboščeke naredi. – Kaj je malovrednejšega od enega mancenega kačjega žala, s katerim nevede nogo človeka zaseka; in vendar njegovi strupeni pik, ako si človek brž ne pomaga, spravi njega ob zdravje in življenje. Jaz vem za eno stvar, ki je mala kakor iskra gorečega ognja, skrita kakor strupene kače ostro žalo; katero stvar človek povsodaj s sabo ima, vseh udov človeškega trupla najmanjši in največje reči naredi, še hujše kot iskra, še strašni od strupenega žala, – in to je jezik človeški; – zakaj dokler ognjena iskra le časno premoženje požge, – pokončava hudobni jezik poštenje in dobro ime, – dokler strupeno žalo hudobne kače le človeško truplo umori, pregrešni jezik dušo in truplo ugonobi, cele dežele pohujša. “Kakor majhen ogenj veliko hosto požge”, veli sv. Jakob, “je tudi jezik ogenj vse krivice, kateri ves tek našega življenja zažge, in od samega pekla prižgan.” Jak. [3,5–6]
Tri žive žile jezik v svojemu govorjenju ima, iz katerih bi morala izvirati božja hvala in človeško zveličanje, ali’ iz hudobnega jezika izvirajo le potoki trije hudobije in pogubljenja, katerih prva žila je laž. Vsegamogočen Stvarnik in moder on skrbni Oče in ljubeznivi je človeka z vsem lepem lastnostmi olepšal, ali’ med vsem svojim žlahtnim darovom, s katerim je on človeka, svojo živo podobo obogatil, je žlahtni dar govorjenja jezika, da se lahko srce s srcem seznani in razveseli, duša združi z dušo, kakor prijatelj prijatelju roko poda.
Kakor je Oče nebeški človeku dal za temno noč svetlo luč, da bi sebi in drugim svetil, tok je njemu jezik, ali’ da bi govoril resnico in pravico. – Hudoben je človek, ki ugasne na nevarnem ponočnem poti svetlo luč, da sam stezo zgreši in druge zapela, še hujši, ki jezik svoj na laži obrača, sam sebe in svojega bližnega v zmote, iz zmote v nesrečo in pogubljenje zapela. “Lažniva usta dušo umorijo; Gospod sovraži vse, kateri lažnivo govorijo”. Ps. 5.7.
Le-to je prva hudobna žila jezika krivičnega, s katerim božjo čast ponižamo in sv. Janeza zaničujemo, ki je vselej resnico govoril in skozi pravico svojega jezika božjo čast povečaval. Še hujša žila jezika hudobnega je nesrečno pohujšanje.
Čista izvira voda iz studenca bistrega, lepo hladno se med ledine razliva, zelene travnike, rože rumene rosi, z njo veselo človek se po njej lepo čisto omije, ves zdrav in zadovolen živi; – tok izvirajo po jezik človeškem žlahtni nauki človeškega srca, podvučijo mladeniča in njegovo lepo cvetje po teh čednosti podživijo, posvarijo pregrešnega, in ga lepo omijejo, da se začne spet v dobrem lepem zadržanju zeleniti; – vse to dober in pošten jezik stori; – ali’ gorje, kadar se hudobni jezik s smradom svojega govorjenja med rahlo nedolžnost razlije, kakor kalna mlaka, ki svoje jeze podre in s svojo smrdljivo gnilobo zelene trate poblati, cveteče rože povali, polje in travnike z nerodovitnim peskom zanese, tok hudobni jezik s svojim klafarskem nemarnem besedam nedolžne srca pohujša, nedolžnost zamori, čednost pokonča in angelce božje k služabnikom hudičevim spremeni. – To hudoben jezik s svojo drugo žilo nesrečnega pohujšanja stori, pokončava kralestev božje časti; tok, da nobenem usmiljen Jezus gorje ne kliče kakor pohujšvalcem rekoč; “Gorje svetu zavoljo pohujšanja – boljše
Tretja žila jezika hudobnega je obrekvanje, s katerim grešniki božjo čast ponižujejo in sv. Janeza, njega patrona poštenja zanemečujejo. – Gol se človek na svet porodi, nima drugega kakor življenje, – Oče nebeški njemu poskrbi potrebno premoženje, da si pomaga in živi; najimenitni blago, še dražje kakor srebro in zlato, je po besedah Sv. pisma poštenje; ono več vela, kakor polne skrinje žlah[t]nih kamnov. Človek si
mora s svojim rokami za premoženje skrbeti, s svojim jezikom tudi skrb za poštenje imeti. – Ali’ pride hudoben tat, gospodarja za premoženje okrade, pridere na samotnem poti neusmiljeni tolovaj, vzame človeku poleg premoženja tudi življenje. – Oj kolko nesreče celemu pohištvu, kolko revščine celi soseski, kolko strašnih nadlog celi deželi malopridni tatje in tolovaji neusmiljeni ne naredijo; – ali’ še hujše, še strašni nadloge hudobni jezik stori skozi svoje obrekvanje in opravljanje. – In koko sploh se dandanašni vse to godi! – Še hiše, še tovarišije skoraj ni, ker bi za poštenje svojega bližnega hudobni jeziki dobre volje ne bli, in si tovarišije z obrekvanjem kratkočasa ne delali. – Tukaj malopridni človek Navada s svojim hudobnim jezikom svojemu bližnemu slabosti in krivice zamišlava, zato da bi lažje svoje grdobe zakrival, – tamkaj en sitni besedlivc slabosti svojega bližnega povečjuje, da bi se prav svoji družbi vslužil in od drugih za zgovornega štiman bil; – tukaj en nepokojen sosed skrite pregreške svojega soseda razodeva, in med celo sosesko raznaša, za to, ker ga je on enokolko razdražil, da bi mu prav ostro povrnal; – tamkaj zvrača en častilakomen nevoščlivec dobra in lepa dela svojega tovariša na hudo, zato, da bi le on od vseh povečavan in čislan bil, počrnjeno je bližnjega poštenje, pobito njegovo častitno življenje kakor rodovitno polje od hudega vremena, – kak strašna toča iz hudega oblaka zatre. – Nobena zverina tolko ljudi ne raztrga, tolko hudega ne naredi, kakor jezik hudobni skozi obrekvanje. “Obrekvalec”, veli s. Bernard, “je podoben hijeni, krvoželjni divji zverini; zakaj kakor ona le išče črnega mraka, le človeške krvi, požre že dolgo mrtve trupla z zemlje skopa, celo okolco s smradom napolni; ravno tok obrekvalec stori, na skrivaj svoj
jezik brusi, kar je že dolgo pozabljeno pred Bogom in ljudmi še izkopa in raznaša, osmradi vse ljudi in nesreče brez števila veliko na temu ljubemu sveti naredi”.
Kdo je počrnil pridnega hlapca in deklo, da si mora brez kruha po sveti pomagat, kakor jezik hudoben, ki je govoril čez njegovo zvestobo; kdo je onemaral lepi cvet mladeniški fanta in dekleta, da se po celi soseski
od njega grdo govori in njega nobeden ravno več ne pogleda; to je storil hudoben jezik obrekvalca, ki je mladeniču poštenje odvzel in dekletu srečo podkopal. – Kdo srečen zakon razkrušil, da se zdaj mož in žena črtita, ki sta popred skupaj mirno živela, kakor nebeška angelca dva? Nesrečni jezik je tisti neusmiljeni meč, ki je zakonsko ljubezen, zastopnost in zvestobo razsekal in rano zakonskem naredil, ki se nikdar scelila ne bo. – Kdo je celo sosesko razdražil, ki je popred tok mirno živela, in njim je živ pekel na zemlji med sabo naredil, kakor hudobna kača jezika, skozi svoje podpihvanje; kdo je odvzel tudi Bogu posvečenemu duhovskemu stanu njegovo čast in imenitnost, da svet malo na njega več porajta, in se njemu več vižat ne da? – Sovražni jezik, on trga mašnikom poštenja sveto oblačilo in duhovski stan k sramoti stori; – da se svet lažje pohujša, in hudoben jezik s svojim besedam ubija dušo in telo – nedolžnih ljudi.
Jezar in jezar vročih solz mati črna zemlja požira, ki jih hudobni jezik nedolžnem srcem ožjema; jezar in jezar globokih izdihlejov nebeške oblake odpira in kliče na božjo pravico, naj hudoben jezik štrafan bo. – Ali’ bodo hudobni jeziki brez zaslužene štrafe ostali? – Tatove, ki premoženje kradejo, pravica na galge obeša, tolovaje, ki telesno življenje jemljejo, s težkim ostrim kolesom od uda do uda trejo; – še hujši so hudobni jeziki – tatju predragega poštenja, ki odvzeto se povrniti ne da, tolovaji, ki dobro ime ubijejo, brez katerega posvetno življenje nič ne vela; – Za kolko hujše in strašnejše reči bodo mogli pred sodnim
stolom njih štrafani biti. Strašna vest bo skoraj tudi njih pekla, videti tolko storjeno krivico, katero popravit mogoče ne bo; njih bo pekla, kakor je hudobnega moža, ki je na smrtni postelji sam svoj jezik razgrizel in razmesaril, s katerim je tolko hudega govoril. Strašni odgovor čaka na hudojezičnike o sodnem dnevi, kadar bo moral človek po besedah Jezusovih od vsake malopridne besede račun dajati. – Neizrečena večnost se obrekvalcem pripravla, ker bodo za krivico se tamkaj peklili, ker njih črv hude vesti ne bo umrl, ogenj pogubljenja nikdar ugasnil ne bo. – Glejte tolka je hudega jezika pregreha, tolka njegova nesreča in tok nevarna med nami! Ako bo pogublenih zavoljo lakomnosti, zavoljo požrešnosti, nečistosti, jeza in sovraštva, tok jih bo zavoljo hudobnega jezika, ki se z leganjam, klafanjam, obrekvanjem etc. pregreši, pogublenih; in kdo izmed vas ni še več ali’ manj s svojim jezikom kriv, poberi prvi kamen, ga vrži v me, da nisem resnico govoril. – Veliko skozi meč pomorjenih, še več
…
Oj preuboge duše, vi, ki drugače brumno živite, častite Boga, bližnjem radi dobro storite, v srce se meni usmilite, da bi pogublene ble, ki tolkokrat s svojim jezikom grešite, grešite, da sami ne veste kdaj, zato ker je svet že tok greha navajen, zato ker se človek še od lastnih starešov tok navuči, malokdaj pa za to pravo posvari. – Vam za vučenika dones izročiti, vam za priprošnika priporočiti hočem dones sv. Janeza, da vam po njemu pokažem svoj jezik pravično ravnati k časti Bogu, in dušam k zveličanju. "Blagor mu, kdor se ni v jeziki pregrešil"; kakor sv. Janez Nepomuk.
II.
Zverina po svojih brlogah rjove, in človek nje ne zastopi; – neumna živina cvili in skomuca, povedat ne more, kaj njo boli. Le človek, on, prežlahtna stvar izmed vseh stvari, le on od Boga to neskončno veliko dobroto ima, da svoj jezik obrne, svojemu bližnemu svoje misli in želje živo pove in pred oči razgrne, njemu razodene, kar želi, potolaži, kar ga boli; – brat brata, sestra sestro zastopi, se usmili, in njemu pomaga. – Z jezikom svojim kliče človek kakor božji otrok, Aba, ljubi Oče! svojega Boga, njega hvali in časti; – le on zažene in povzdigne svoj glas izmed vseh stvari in ga združi med angelsko petje, s svojim jezikom nareja Bogu čast in bližnemu svojemu veselje. Oj veselite se tolkega božjega dara, bratje in sestre moji, k božji časti in svojemu zveličanju ga vselej obrnite, kakor sv. Janez Nepomuk, katerega sv. jezik je bil en živi studenc božje časti in zveličanja človeškega, od rojstva do smrti, in tudi po smrti je za razgled. Na Češkem (v Pemski deželi v leti 1330) rojen od svojih brumnih starešov, ne skozi neugnano sladnost, ampak
od Boga z molitvijo sprošen, zopet k časti Boga in Marije je bil od starešov zopet izročen, za katero fantiča vzredita, sta obljubo storila. – Tok bi morala biti molituv začetek vaše ljubezni zakonske, ne pa živinsko poželenje, – vaša prva obljuba pri rojstvu otroka ga k božji časti zrediti, ne pa bogate in imenitne pred svetom storiti, tok bi bli otroci vaše naj lepše bogastvo, – njih lepo zadržanje nar veča žlahtnija vašega stanu.
Mlado drevce že pokaže v mladosti, kaj za eno sadje bo odraščeno nosilo; – pokazal tudi mladi Janez je, kaj bo enkrat iz njega še. Kar se je na šole podal, najpopred je skrbel, da je k sv. meši strečti znal in stregel zvesto in veselo, šele komaj tolko, da je na oltar dosegel. Tudi vaši otroci pokažejo že v svoji mladosti vse svoje dobre in hude lastnosti; ali’ to da vi stareši v svoje otroke slepo zaljubleni, le dobre gledate, zanikrne pa vse hudo pregledate. Vrtnar pregleduje svoje drevesce, obrezuje škodljive vejice, – tok storiti s svojim otrokom bi morali stareši tudi vi. V mladosti se kaže nad otrokom jeza, lažnivost, opravljivost in besedovanje, v mladosti jih posvariti, poštrafati in podvučiti je vaša dolžnost, zakaj brzda viža konja, jezik vodi človeka, ali’ obedva moraš v mladosti na to dobro navaditi, ako se tebi razvadi, zamujeno na vselej in prepozno bo.
Kakovi je človek v svojim samiškemu stanu, takovi večidel tudi ostane, naj nastopi duhovski ali zakonski
stan. Brumen in svet je sv. Janez kakor mladenič, resničen in pravičen je tudi kakor božji namestnik ostal. Neprenehano je bilo njegovo prizadevanje božjo čast povzdigujeti, grešnike svariti, nevedne podvučiti in duše svojih ovčic zveličat. – On se ni bal resnice povedat, on ni govoril le tako, da bi ljudem dopadel, ampak hudobnem kralju je naravnost njegovo hudobijo očital, rekoč: “Tvoje dejanje je krivično, hudobno tvoje življenje, gotovo, ako se ne poboljšaš, tvoje pogubljenje. – Ti pa svoj jezik le po vetri tega sveta
obračaš, govoriš – ne to, kar je resnica, ampak, kar veš, da drugim dopade; se ne bojiš svojega bližnjega ob
poštenje spravit, bojiš se pa hudobnežu zamerit. – Govori resnico pred Bogom in ljudmi, naj bodo, kdor si hočejo, saj niso več kakor Bog, ki od tebe resnico želi; – Ako ne veš dobrega od svojega bližnega pravit, tok že raj vse hudo zamolči; – zakaj, če tebe tvoji naprejpostavljeni ne vprašajo, ali’ stareši od vsega tega ne vejo, katerim samim si dolžen pregrehe bližnega razodeti, da bi njega poboljšali, ti pa sam za sebe en svet zadržati si slišal, tok je tvoja dolžnost, da vselej molčiš slabosti svojega bližnjega, zakaj, ako je tvoj bližnji padel, ne hodi okoli pravit, da leži, ako njemu sam pomagat zamoreš; ako pa ne moreš, povej njegovim ljudem, da njega vzdignejo, – drugim pa molči; pobolšaj ga raj, kakor bi nj[eg]a skozi obnašanje, takim, ki jim nič v mar ni, še le pohujšal. – Ali’ težko je tebi molčati, kar enkrat od svojega bližnega veš; rad bi se iznebil svoje teže, kakor deževni oblak svoje mokrote; – hudo tebe mika, kadar tebe drugi vprašajo, in se od tega ali’ onega pogovarjajo, da bi, kar veš, tudi ti ne zinal. – Naj tebi bo težko, kakor hoče, molčat je tebi mogoče, kakor sv. Janezu Napomucenu, ki je raj vse prebil, kakor bi bil poštenje cesarice razglasil. –
Sv. Janez od Boga razsvetlin vučenik od cesarja Venčeslava, dokler je njegove nauke poslušal, štiman in povišan je bil, od brumne cesarice za spovednika izbran. – Hudobni Večeslav je božjo besedo poslušat opustil, se od Boga ločil, hudoben postal, tudi ni mogel trpeti, da bi kraljica, žena njegova, pravična ostala. Tok daleč se izgubi, ki službo božjo zapusti, kakor malopridni berač. On pokliče brumnega Janeza, vpraša – sili, kaj se je cesarica spovedovala – z dobrim, – s hudim – z železjam – s prešami; – Janez molči, ker bi se poštenje bližnjega omadeževalo. – Srditi kralj ga postavi pred sebe, na eno mizo kupe časti, dragocenosti, na drugo orodje marter, meč etc. Janez molči, le za poštenje govori. –
Kralj ga pusti na prešni stol dati, vse žile raztegnati in z gorečo smolo žgati; ali’ od Janeza le nič ne zve. – Ves peneč od peklenskega srda ga reče trinogom zgrabiti, zvezati in čez visoki most ponoči v Moldave veliko vodo vreči. – Tukaj poglej, kolko poštenje tvojega bližnjega vela, da sv. Janez zanj svojo življenje da; – kako lahko ga pa varuješ ti, samo da le hudoben jezik molči. – Ali' kaj za eno plačilo bo pravičnemu zagovarjalcu, ki varuje bližnjega dobro ime in svoj jezik le za dobro obrača? Glej! Temna je noč, k[a]r sv. Janeza utopijo, ali’ svetle luči temno noč razsvetlijo, se okoli njegovega trupla svetujo in ljudem nedolžno umorjenega pokažejo. Veliki mašniki pridejo, z veliko čestjo njega telo pokopajo in z velikimi čudeži njega Bog počasti. Že je 545 letov in še kaže njegov frišni jezik, v kolki časti Bog tistega ima, ki s svojim jezikom pošteno ravna. Tudi tebe čaka obilno plačilo v nebesih, ako svoj jezik k božji časti in zveličanju svojemu in drugih obrneš; tudi ti boš v Očetovi hiši enkrat s sv. Janezom Napomucenom prebival, ako se greha s svojim jezikom varuješ, zakaj: “Kdo bo prebival”, veli sv. pismo “v tvojem šotorji, kdo bo na tvoji sveti gori počival? Kdor bo noter šel brez vsega madeža in pravično dela, kateri resnico iz svojega srca govori, kateri s svojim jezikom goljufno ne ravna.
Sklep
Kar boš tukaj, o človek, s svojim jezikom sijal, to boš tudi tamkaj žel. – Povzdignej se tedaj s svetem
Janezom, saj za naprej, ako nismo dozdaj, mi slabi črvički v prahi te zemlje k božji časti, in k našemu časnemu in večnemu pridu, saj Oče mili tok ljubeznivo posluša molenje svojih otrok; ne zamudimo s svojim jezikom popravlati, kar smo hudega storili, pa tudi ne obvupamo, ako smo ravno hudo grešili; saj je Janez Nepomuk naš pomočnik. Ti sv. Janez, goreči vučenik vse resnice, sprosi nam milost, hudojezičnikom, da svojo hudobo spoznajo, sprosi zavupanje cagovitim, da v …svoji pokori ne onemagajo, kaže s svojim prstom molčati obrekvalcem, – tolaži žalostne obrekvane, da se potolažjo, kaj so moral po nedolžnem za poštenje trpeli. – In ti Oče nebeški, daj nam vsem svojim otrokom svojega jezika žlahtni dar prav držati, naj bo češčeno in hvaleno tvoje sv. Ime že tukaj na zemlji, dokler enkrat z jezikami angelskimi tebe na večno hvalimo. Amen.
Dolžnost svoj jezik spoštovati
Sv. Duh je padel na vse, ki so besedo sv. Petra poslušali, in (vrni judovske postave) so se čudili slišati, da so vrni veliko sort jezikov govorili.
Vpelanje
Ves svet je velik tempelj božji, od sončnega izhoda do zapada se njemu čast in hvala poje, in vsaka stvar veličasti Vsegamogočnega sveto ime. Mala ptičica (slavul) v zelenem grmi, ki ponoči milo žvrgoli; velika postojna po planinah, ki visoko pod nebom leta in se po hribih in dolinah s svojim mogočnim krohotom glasi; – Mali pastirec, ki na paši na svojo stranščico piska, kakor grozoviten lev v puščavi, ki grozovitno rjavi, mili glas zvonov in orgel sladko petje v sveti hiši božji, pa tudi strahoviti grom, pred katerim se zemla trese in nebo maji; – tudi črvič mali, naj ga ravno ne slišimo, kakor grilče droben po svojem jeziki Stvarnika svojega veličasti; najlepši pa človek, kateremu je Stvarnik jezik dal, da bi mu z jezikom čast in hvalo pel. Lepo je slišati glasno zvone peti; – še lepše veselo orgle žvrgoleti; – najlepši je človeški
glas, s katerim poje in govori, žaluje in se veseli; – beseda, katero mu je vsegamogočen Stvarnik dal, je najimenitnejši in največji dar milosti božje. Brez besede ali’ govorjenja bi zemja žalostna puščava bila in vsaka človeška druščina le tiho, dolgočasno zbiralšče mutastih divjakov. Nikdar ne moremo Boga dovolj zahvaliti, da nam je prelepi dar jezika dal.
V začetki je le samo en jezik (ena beseda ali’ en govor) bil, kakor en Bog in Oče vseh; kadar so se pa ljudje pomnožili, se po sveti razširili, pa tudi pohujšali, jim je Bog pri zidanju Babilonskega turna jezik zmedel in jim več jezikov govoriti dal; in sv. Duh je vse te jezike posvetil, da bi se v njih božji nauk oznanjeval in Bogu spodobna hvala pela, da bi vsi jeziki spoznali, da je Kristus veličeščen Sin svojega nebeškega Očeta. “Velik šum je vstal izpod neba, – in prikazali so se razdeleni jeziki kakor iz ognja na aposteljne in so bili napolnjeni vsi s sv. Duhom in so v mnogoterih jezikah jeli govoriti, kakor jim je sv. Duh dal izgovarjati. Tudi na druge vrne se je sv. Duh razlil, da so v veliko sort jezikih govorili in visoko Boga častili.” Dejanje ap. 2,1–4.
Kaj se vam zdi, ali’ bi bilo boljše, da bi vsi ljudje le samo v enem jeziku govorili? Kratko nikar! Žalostno bi bilo orgel petje, ako bi vse piščale enako pele; dolgočasna bi bila muzika, ali’ bi ne bilo več muzikalskih orodij (inštrumentov) – žalosten in dolgočasen bi bil tudi svet, naj bi vsi ljudje le v enem jeziki marnvali. Ravno tak lahko bi bilo vsemogočnemu Bogu vsem ljudem en jezik v govorjenju dati, kakor dati apostolom v vseh jezikih govoriti; ali’ božja previdnost in modrost tega ni storila; zato je sv. Duh na binkoštno nedelo vse jezike posvetil, da vsak svoj jezik, v kateremu govori, po vrednosti s hvaležnim srcem štima, in zanj Bogu spodobno čast in hvalo da. To smo tudi mi storiti dolžni.
V Evropi, v najsrečnejšem deli sveta, v katerem mi živimo, so najimenitni trši jeziki: latinski, nemški in slovenski. Kako mormo njih prav spoznati, vam bom v prvem deli mojega govorjenja pokazal. Med vsem jezikami mora Slovencem naš materni jezik najljubši biti. Kako ga mormo k božji časti in svojemu zveličanju prav spoštovati, bom vam drugič povedal. Bratje in sestre moje! Slovenec bom Slovencem nove besede iz ljubezni materne govoril, v slovenskem jeziki, katerega je tudi sv. Duh apostolom govoriti dal. Vselej so Slovenci besedo božjo radi zvesto poslušali; zaupam, da tudi vi!
I.
Dvanajst bornih ribičev je vsegamogočen Bog izvolil ves svet preobrniti in zveličati; in preden jih je po široki zemli poslal, jim ni dal posvetnega bogastva in pozemelske oblasti, ampak dve najpotrebni nebeške reči jim je sv. Duh na binkoštno nedelo prinesel: nebeško modrost božjega nauka in posebno lastnost vse jezike na sveti govoriti. Podal se je sv. Peter proti večeru ter je Latincem sv. Evangelij oznanjeval, sv. Jakob po Judovskim in proti jutru, sv. Janez pa Grekom vesel glas nebeškega kraljestva prinesel. Sv. Andrej se je podal v polnočne kraje ter je Slovencem, našim starim zarodnikom, kakor pravijo, prvi Jezusov nauk oznanjeval v našem starem slovenskem jeziki. Ko so aposteljni za sveto vero svojo kri prelili in so za svojim gospodom Jezusom v večno zveličanje šli, so prišli drugi apostolski možje v naše kraje sveto vero Jezusovo po teh deželah razširjati in med Slovence potrdit. Med njimi je bil na Koroškem sv. Modest, prvi škof gosposveški, kateri še v tej stari imenitni cerkvi počiva. Slovenci, ki so tistikrat po celem Koroškem, Štajerskem, Kranjskem, Vogrskem, Pemskem in Moravskem živeli, so tri imenitne kneze ali’ firšte imeli, Rastislava, Svetopolka in Kocelja, ki so sami skrbni kristjani tudi kakor dobri očetje Slovencem kakor svojim otrokom za krščansko podučenje skrbeli. Pošljejo nekoliko imenitnih mož v Carigrad (Konštantinopel) in prosijo grškega cesarja Mihela III., naj jim pošlje zastopnih učenikov, ki bodo njihove podložne v krščanski veri po slovensko učili. Cesar odloči dva brata, modra in vučena moža: svetega Kirila in Metuda, ki sta v slovenske dežele prišla Slovence Boga prav spoznati, njega spodobno častiti, pa tudi pisati in brati učila in sta tako Slovencem najimenitni učenika in aposteljna bila. In Slovenci so se veselili, ki so toliko božje reči v svojem slovenskem jeziki slišali. – Ali se ljubi bratje in sestre tudi vi veselite svete božje nauke v slovenskem jeziki poslušati? – Oh veliko se najde nehvaležnih trapastih Slovencev, ki rajši nemško imajo in se svojega maternega jezika celo sramujejo in ne pomislijo, da je pregrešno se svojega jezika sramovati, ga zatajiti in celo pozabiti.
1. Naš sloveniji jezik je brater tistega grškega jezika, v katerem so aposteljni in evangelisti Sveto pismo spisali; že več tavžent let pošteni ljudje slovenj o marnvajo. Slovenski jezik je brater latinskega jezika, v katerem se še spol sveta maša služi; in že pred tavžent letami so naši Očetje Sveto pismo v slovenskem jeziki brali, so po slovensko v hiši božji Bogu hvalo prepevali. – Za to se še zdaj pri vas sv. Evangelij v treh jezikah v cerkvi bere: po latinsko, nemško in slovenije. Kdor se tedaj tak starega imenitnega jezika sramuje, je podoben trapu, ki lepo pošteno oblačilo iz sebe iztrga, ki mu ga je dober oče dal, se
po tuje obleče in misli, da bo lepše.
2. Naš imeniten sloveniji jezik se ne marna samo po Koroškem; ni ga jezika na sveti, ki bi ga tak po širokem marnvali kakor jezik sloveniji. Pojdi za jugom do morja, najšal boš po Hrvaškem, Dalmatinskem ljudi, ki slovenj govorijo kakor ti. Prehodi Vogrsko, Pemsko, Poljsko in Moravsko deželo, povsod boš našel svojo slovensko žlahto. Sloveniji jezik le tisti malo obrajta, ki sveta ne pozna in ne ve, kakšni ljudje po sveti živijo. Podoben je tak nevednemu otroku, kateri tudi misli, da je Celovško jezero največje morje na sveti, in da onkraj Lojbela je že konec sveta.
3. Je pa morebiti sloveniji jezik tako grd in nezaroblen, da bi nas moralo sram biti slovenije govoriti? – Lepe so pridige v nemškem jeziki, – pa tudi božji nauki v slovenjem jeziki lepo tako, se lahko človeških src primejo in dober sad obrodijo. Prijetne so pesmi nemške, ali’ prijetni tudi pesmi slovenske, ki se lepo gladko zlagajo in po nebeško naše srce razveselijo. Za tega del Slovenci po vseh krajih tako radi pojo. – Kdor svoj materni jezik zavrže ter ga pozabi in zapusti, je zmedenemu pijancu podoben, ki zlato v prah potepta in ne ve, koliko škodo si dela. Sloveniji starejši, ki slovenije znajo, pa svojih otrok kar slovenskega jezika ne učijo, so nehvaležni hišniki, ki svojim otrokom drago domačo reč, slovenski jezik, zapravijo, ki so jim ga njihovi dedje izročili. Podobni so taki očetje in matere slabim gospodarjam, ki svojo očetno gospodarstvo predajo, drugo pohištvo kupujejo, poslednjič pa večidel beraško palico najdejo. – Kar je oče dobrega od svojih starih prejel, mora svojem sinu zapustiti, in kar se je mati od svoje matere hvalevrednega naučila, bo tudi svoji hčeri zapustila. Materni jezik je najdražja dota, ki smo jo od svojih starih zadobili; skrbno smo ga dolžni hraniti, olepšati in svojim mlajšim zapustiti. Človeški jezik je talent, katerega je nam Gospod nebes in zemlje izročil, da bi z njim barantali in veliko dobička storili. Kdor svoj materni slovenski jezik pozabi, malopridno svoj talent zakople; Bog bo enbart terjal in vsi zaničuvalci svojega poštenega jezika bodo v vunanjo temo potisnjeni. Oj, ljubi, lep in pošten, slovenski materni jezik, s katerim sem prvič svojo ljubeznivo mamo in dobrega atejša klical, v katerem so me moja mati učili Boga spoznati, v katerem sem prvobart svojega Stvarnika častil; – tebe hočem kakor najdrajži spomin svojih rajnih starejšev hvaležno spoštovati in ohraniti, za tvojo čast in lepoto po pameti, kolikor premorem, skrbeti; v slovenjem jeziki do svoje poslednja ure Boga najrajši hvaliti; v slovenjem jeziki moje ljube brate in sestre Slovence najraje vučiti in želim, kakor hvaležen sin moje ljube matere, da kakor je moja prva beseda slovenija bila, naj tudi moja posledn[j]a beseda slovenija bo. – Tudi vsak pošten Slovenec ravno to želi; mislim, da želite ravno to tudi vi. Kako se pa naj to po pameti zgodi, v II. deli poslušajte.
II.
Usmiljen Bog, vsegamogočni Stvarnik je človeku dušo in truplo dal. Truplo potrebuje poštenega oblačila, duša pa zgovornega jezika; kar je za truplo oblačilo, to je duhu jezik in beseda. Vi skrbite svojo telo lepo oblačiti; ali boste svoji duši pozabili pošteno govorjenje preskrbeti? Veliko starešov med vami novo šego ima svoje otroke le po novi šegi učiti, in imajo svoj star sloveniji marenj celo pozabiti. Oh to je hudo delo in velika zguba. Ravno v tem jeziki, ki so vas vaši ljubi starejši žebrati in lepo marnvati vučili, ste dolžni tudi vi svoje otroke učiti: ali’ ne, tako niste vredni dobri sinovi in hčere svojih poštenih starešov biti; zakaj hudobec je, ki svojih starih ne spoštuje; – tudi oni vas kdaj po vstajenju za svoje mlajše ne bodo hoteli spoznati. – Govorjenje, ki ste ga od svojih prednikov prejeli, ste dolžni svojim otrokom kakor žlahtno lastnino (najdražje blago) zapustiti. Otroci, ki slovenije marnvati od svojih slovenjih starešev se ne naučijo, veliko premoženje izgubijo, ki se več povrniti ne da. Kolikor jezikov kdor marnvati zna, tolikov človekov velja. Boljše je, da jih slovenije marnvati naučite, kakor bi jim kapital zapustili; saj ne veste, kam vaši otroci pridejo, ali’ si ne bodo še v slovenjem jeziki kruheja služili. Tudi učeni imenitni gospodje se slovenije marnvati uče; kako nemarno bi bilo, da bi stareši vi svoj materni jezik svojih otrok ne učili, kakor so naučili vaši očetje in matere vas. – Slovenci, ki svoj jezik malopridno zatajijo in hočejo Nemci biti, so podobni neumnemu kmetu, ki svojo kmečko suknjo izsleče in gosposko nositi začne, da potem ni gospod ne kmet. Rojen Slovenec, ki svoj narod zataji, je podoben pregreti jedi, ki nobenemu zdrava ni;
taki človek svojega rodu žlahtne lastnosti pozabi in se nemških slabost privadi in je kakor preoblečen vran od vseh zaničevan.
2. Ne bodi vas sram da ste Slovenci; to naj bo naša čast; in naj nas naši sosedi le zaničujejo, oni ne vedo, kaj delajo. Ravno oni, ki nas zasramujejo, so tudi pred nekolikimi leti Slovenci bili, kakor smo mi; ponemščili so se, zapravili nebeški dar slovenskega jezika in zdaj ravno za toliko manj veljajo, za kolikor manj jezikov znajo. Ravno tak bi tudi vi in vaši otroci v kratkih letih za enega človeka manj veljali, ako bi slovenije marnvati kar več ne znali; kar bi bila za vašo žlahto velika zguba in greh.
3. Ne zaničujte tujih jezikov in se nemškega le skrbno učite; lepše bo vam, ki znate jezika dva, kakor Nemcem, ki znajo le samo enega. Lohki boste si vi in vaši otroci po sveti pomagali, ako slovenije in nemško zastopite in govorite. Tako boste vi dobremu zvestemu hlapcu podobni, ki je od Boga dva talenta prejel in je z njima dva druga pridobil. Za to ga je Gospod pohvalil in čez veliko postavil. Ali’ kadar se vi nemškega učite, ali’ svoje otroke učite, nikarte, da bi svoje poštenje in dobro vest zapravili. Veliko jih je, ki si hudobnega najprej naučijo, namreč po nemško kleti in pa grdo marnvati. Od vsake take besede bo enkrat na sodbi odgovor. Drugi sloveniji stareši na gornjem Koroškem dajo svoje otroke na Nemško med lutrane in ne porajtajo, da otroci, mladi fantje in dekleta, pri takih le prepogosto pravo vero izgubijo in zapravijo dobro vest. Veliko mladeničev se na Nemškem navadi slabo živeti, predobro piti in jesti; veliko jih svojo nedolžnost izgubi. Oh, to je slaba šola, v kateri se za nemški jezik nedolžnost, poštenost in večkrat celo prava krščanska vera da. “Kaj pomaga človeku, naj ves svet pridobi, naj bi vse angelske jezike govoril, ako prave krščanske ljubezni nima in svojo dušo izgubi. – Skrbite, pošteni Slovenci, svojim otrokom za nemško besedo; ali’ skrbite jim tudi za poštene ljudi, za pošteno krščansko hišo, v katero jih daste.
4. Prizadevajmo si, vsak po svojem stanu, pošteno in prav po krščansko živeti, kakor so naši prejniki, stari Slovenci, živeli. Slovenci so bili od nekdaj dobrega usmiljenega srca; radi so potrebnim pomagali in sosedom dobro storili. Tako še tudi zdaj po nekaterih krajah drugi za drugega tako skrbijo, da med njimi nobenega ubožca ni. Noben ne pogori, da bi mu vsi ne pomogli. Slovenci so bili od nekdaj pridni delavci, ki so polje marljivo obdelovali in živino lepo redili; krivico komu storiti jih je bilo strah. Rajši so sami krivico trpeli. – Pokažimo tudi mi, da smo poštenih očetov pošteni sinovi, da naši nemški sosedi lažejo, ki nas Slovence dolžijo, da smo zaviti. – Slovenci so od nekdaj radi Bogu služili in so bili dobri krist-
jani; – tudi mi ne pozabimo svojega Boga in tudi on nas ne bo zapustil. “Vsi jeziki naj spoznajo, da je Gospod Jezus Kristus v veličastvi Boga Očeta. Fil. 2,11. Tako bomo mi dobri otroci Očeta nebeškega;
bratje in sestre Jezusa Kristusa, tempelj sv. Duha, ki bo pri nas vsakem prebival in nam svoje nebeške dare delil. To je vsakemu rodu največja hvala in čast.
Sklepanje
Ljubi Slovenci, bratje in sestre moje! Dve reči med nami moje srce največ žalostita. Prva žalost moja je, da nas neki Nemci, naši sosedi dostibart zaničujejo. Oh, zadržimo se tak, da bomo vse časti in hvale vredni pred Bogom in pred ljudmi; tako bomo gorečo vogle na glavo svojih nasprotnikov nakladali in ne bodo imeli kaj zoper nas slabega govoriti naši sovražniki. Druga žalost, katere moje srce boli, je slaba navada Slovencev, da se svojega rodu in jezika sramujejo in še marnvati po slovenije nočejo, ako jih v maternem jeziki ogovorim. O nikarte tega! Ljubite svoj rod, spoštujte svoj jezik. Za čast svojega jezika vsak pošten mož bolj skrbi kakor pošten ženin za čast in poštenje svoje neveste. Pred Bogom ni nobenega razločka med Nemcem ali Slovencem; vse za ljubo ima, ki njemu zvesto služijo. – Kakor se je sv. Duh v podobah velikoterih jezikov prikazal, ravno tak naj v vseh jezikih se Bog hvali in časti, v lepi slogi, zastopnosti in krščanski ljubezni. In kakor je Bog sv. Duh vse narode in jezike v svojo sveto Cerkev poklical, ravno tak bo tudi enkrat vse svoje zveste služabnike v svojem … večnem kraljestvi združil. –
Tamkaj bomo, kakor sv. Janez govori, iz vseh narodov in jezikov, ki jih noben šteti ne more, pred tronom božjem stali in pred Jagnetom novo pesem peli: “Hvalo našemu Bogu in Jagnjetu, ki je nas skozi svojo kri iz vseh narodov, jezikov in ljudstuv prikupil.” Oh, da bi tudi nas Slovencev, kakor nas je na zemli med vsemi našmi sosedmi največji število, tudi največ tam pri Očetu nebeškemu bilo! Amen.
Na 16. nedeljo po Binkuštih.
K krščanskemu govorjenju nagovor
Takrat bo tebi čast, kadar tijisti, kateri je tebe povabil, tebi poreče: Prijatelj, pomakni se gori.
Uvod
Tolko stanov je na le-tem časnem svetu, pa vseh le eden poklic: doseči nebeško kralestev. Od svetlega cesarja na sedežu zlatem do sramaka pri palci beraški je vsak stan Bog izvolil in k nebeškem veselju povabil; srečen je človek v vsakemu stanu, ako dolžnosti svoje dopolni, zakaj takrat pride gospodar nebes in zemlje, kinas je k ženitovanju nebeškem povabil, in poreče
k svojem zvestmu služavniku: Prijatelj! pomakni se gor iz le-tega revnega stana v nebeško kralestev, tok bo tebi čast v pričo povablenih vseh...
Med vsemi stanovami sta posebna le dva: duhovski stan in deželski; izvolil deželskega vam je stanovov vseh Poglavar, naložil duhovskega meni je celega sveta Vižar in izvolil me vam vučenika.–
O, da bi dopolnili svoje dolžnosti vi kakor jaz, da bi naš sodnik enkrat tudi k nam rekel: “Pomakni se gori.”
Prvokrat se vidmo na le-tem svetem mestu; – prvokrat v imenu Jezusa k vam govorim; – ne mojo, ampak njegovo besedo bom govoril, dokler me on k božji časti in našmu zveličanju pri vas pusti. – Prvokrat govorim dones od svojih, pa tudi od vaših dolžnost. Kdor je iz Boga, veli Jezus, ta božjo besedo posluša. Poslušajte jo zdaj in vselej tudi vi! –
IN
V dolgo večnost pelata človeka pota dva: cesta široka pregrešnosti do brezna peklenskega vozi, steza vozka čednosti k zveličanju nebeškemu vodi. Po potu čednosti voditi vas, ljubleni vi, je moja kakor vseh duhovnih dolžnost in bo moja skrb, vaša dolžnost je po taistem za menoj hoditi. [Apd 20,28] “Vi duhovski predpostavljeni, sv. Pavel nas opomina, paste svoje črede, katere vas je sv. Duh pasti postavil.”
Hebr. [13,17] “Vi vrni bodite podložni svojim duhovnim, dopolnjujte zvesto in radovoljno njih nauke, da vas bodo z veseljam vučili, ne z žalostjo, zakaj to ne bi bilo dobro za vas.”
Gotovo težka je butara duhovskega stana, – in kar je tok zdavnaj sv. Gregor spoznal in rekel: “Znanost sv. Greg. od vseh znanost je dušno vižarstvo”, to občuti, to težka zdaj še veliko belj kakor enkrat vsakega duhovnika
dosti. Vprašajte mlade diake (študente), ki cele noči in dni ne spijo,
in bodo povedali vam, kok bridko se je tolko in tolko potrebnega nauka vučiti, da sv. Hieron[im] sam pravi: Napotno. “Svetega nauka brez prenehanja se veči, beri in beri, le samo na bukvah smeješ zaspati.”
Poslušajte mešnike novo posvečene, kolko se njim naložjo dolžnosti, tolke, da Jezus sam govori: “Da more se očeta, matere, bratov in sester –, tudi lastnega življenja dostikrat tvegati, ako hoče svoje dolžnosti zvesto dopolniti...
Poglejte stare duhovnike, kolko se trudijo, kolko potijo svoje izročene predrage ovčice zveličat, predrage ovčice, katere večnem pogublenju otet je sam božji Sin nebese zapustil, prišel na svet, vse reve, nadloge trpet, na križu umret in tok vse zveličat. – Ne smeje se gledat na lasten dobiček, ne gledat na zdravje, že naj ponoči, ali naj bo podnevi ali hudi viharji, ali lepo vreme, ako je treba dušam pomoč, katere bo enkrat po besedah sv. Pavla od duhovnih ostro terjal“ Ac. Heb 13,17
“Pastir vseh pastirjev”. Kolko je težka dolžnost, kolka duhovskega stanu visokost, pričajo živo besede Jezusa, ki govori: “Dober dušni pastir da življenje za ovce svoje. Mat. [Jan 10,11]
Te duhovske dolžnosti saj veste vi vse; ali spremislite že: kaj je njegovo na svetu plačilo? – Ne bogastvo in tudi ne čast, ampak suromaštvo in sovraštvo;
izpolnijo se besede Jezusa, ki je duhovnikom vsem predpovedal: “Vučenc ni čez vučenika – hlapec ne čez svojega gospoda; ako so z meno tok ravnali, bodo tudi vas preganjali; ali izpolnite se, da so to tudi meni na prvo sturili. Veselite se, zakaj vaša plača obilna je v nebesih.” Še tolka ko je butara duhovskega stana, se vendar duhovnemu bati ni nič, dokler je milost božja pri
njem; – in ravno za to se tudi jaz ne bojim, ker Jezus zvesto obljubi: “Glejte, jaz sem pri vas do konca sveta” Mat. [28,20]; se tolažim z besedam sv. Pavla, rekoč: “vse zamorem skozi njega, ki mene krepča”, se veselim dopolnivši svoje dolžnosti po besedah sv. Evangelista, da tudi enkrat moj plačnik meni poreče: “Prijatelj pomakni se gor, da bo tebi čast pričo vseh.”
Pa ena druga je, ki mene straši, ena je, katera tolko mojih prednikov in tovarišev srce globoko prebada. – Vprašajte vsakdanjo skušnjo, katera vam to povedala bo, premislite zadržanje dandanašno, pričalo le-to vam bo: da, še večje ko so duhovnih dolžnosti, še večji, ko je njih stanu zvestoba, je vendar le grozna kristjanov mlačnost, nehvaležnost in hudobija. –
II
Jezus je luč sveta, kakor sam govori, kateri je prišel na svet, da vsak, kateri njega posluša, njegovem nauku verje, ne bo pogublen, ampak večno zveličanje doseže. – Njegove božje nauke poslušat, tistim verjeti in po njih živeti mora vsak, ki hoče večno življenje imeti. – Le-to veliko dolžnost so spoznale o času njegovem množce in množce ljudi, katere so za njim brez jesti in piti hodile, da bi se le njegovega nauka prav navučile. Kar je Jezus vučil, veči se še zdaj, in dolžnost prvih kristjanov ravno tolka besedo božjo v pridigah in kr. nauku poslušati današni kristjani, ravno tok besede Jezusa samega, imajo, ki veli: “Kdor vas, moji poslani, posluša, mene posluša, kdor vas zaničuje, mene zaničuje, kdor pa mene zaničuje, zaničuje
tistega, ki mene je poslal.” Ali se pa tudi tok dopolni kakor enkrat še dandanašnih kristjanov prevelika dolžnost, katere ako človek ne dopolni, zveličan ne bo? Ali ne pričajo prazne cerkve mrzloto kristjanov, ali ne … dopolnijo malovredni ljudje prerokvanje Sv. pisma, ki že zdavnaj od njih veli ali pravi: “Oni imajo oči in ne vidijo, imajo ušesa in ne slišijo, srce imajo in ga ne odprejo, da bi jih podvučil in tok zveličal”.
Kadar je Jezus množce ljudi vučil, so se vse čudile in njega visoko hvalili; – kadar pa zdaj njegovi namestniki zvesto vučijo, kaj izvejo druga več kakor grajanja in hudobnega obnašanja dosti, namesto
dolžno lepe zahvale. – Zdaj je duhovnik enemu predober, zdaj drugemu prehud in katerega dones
hvalijo in prehvalijo, bi ga jutro križali radi kakor Kristusa Judje, ako jim resnico očitno pove.
Ne dopolni se ne dolžnost hvaležnosti sv. Pavla, ki veli: “Bodite hvaležni svojim duhovnim, zakaj oni čujejo za vaše duše. Jezus je vsakemu resnico očitno povedal, grešniku kakor pravičnemu; to so sturili apostolni in vsi zvesti vučeniki. Peter je na binkoštni praznik z drugim apostolnam pridigal Judom pokoro, jim je očital njih hudobijo, in kolko jezar … izšlo jih je, ki so vprašali: Možje, kaj je nam storiti, da zadobimo večno življenje? [Apd 2,37] Tok razlagajo pregrehe, tok opominajo grešnike duhovniki zmeraj in zmeraj, ali je ubogljivost, poboljšanje tolko hudobnih današnih kristjanov? – Njih trdovratnost izpričuje šele posmehovanje, njih hudobija priča hudobno govorjenje, dokler opominanje duhovnega namesto na samo sebe le na njega obračajo in svoje hudobije s slabostmi mešnikov zakrivati hočejo. – Res je (Istina je), da Jezus duhovnikom veli: “Vi ste luč sveta, katera se na svečnik postavi in v hiši vsem sveti; in ravno zato hudobni ostro še tok mali prestop, slabost na duhovnem, ja, vsak bezdir zagledajo in bruna svojega ne vidijo. – Naj se sveti vaša luč tok, da bodo ljudje vaše dobre dela videli in hvalili Očeta v nebesih; – ali ravno pri ti luči gledajo večidel današni kristjani vse hudo duhovsko in vse dobro to svoje, in pri tem bliženju spregledajo svojo lastno hudobijo in duhovnih čednosti lepe. “Glejte na njih nauke, veli Jezus, ne na njih dela, ne boste dajali račun za nje, ampak zase...” In kadar Jezus ni mogel hudobnim vsem dopasti, kok bo revni človek zamogel? – Tem enim je mešnik prerazuzdan, zdaj v besedah, zdaj v dejanju, oni hočejo, da bi človek bil, ali kakor angel pa živel; – tem drugim je preojster, zdaj preštiman, oni hočejo da bi njim vse privolil, nebese in pekel zatajil, ali "ako bi tok, veli sv. Pavel, ljudem dopadel, bi služavnik božji ne bil, zakaj Bogu mora belj pokorn biti kakor ljudem…” [Apd 5,29]
Ali kaj govorim jaz od vsega tega, kakor da bi zadevalo vas? – Iz ljubezni do vas je mene Jezus vam vučenika
izvolil; – iz ljubezni do njega in do vas sem k vam došel in pri vas ostanem. “Kakor pa ljubezen prava, čista, po besedah sv. Pavla, nič hudega ne misli, ne mislim tudi jaz nič hudega do vas, ampak zavupam, da boste mene z ljubeznjo svojega vučenika spoštuvali, zvesto pridno poslušali in hvaležno moje nauke dopolnili, zakaj ljubezen prava ”vse srečne sturi – in zveliča in na večno ostane...” Z ljubeznjo vam bom po razgledu Jezusa njegove svete nauke razlagal, sejal bom seme dobro krščanskih resnic, katero večno življenje prinese. Srečen kateri nje zvesto posluša in zvesto v svojemu srcu ohrani, zakaj one so njemu svetla luč, da vidi razsvetljen po le-temu nevarnemu svetu pravično k nebesom hoditi, one so njemu nebeški ključ, katere, ako po njih zvesto živi, mu nebeško kralestev odprejo. Tolka je revščna tega sveta, da se končati nikdar ne da, tolka, pravim jaz, da ako bi nas krščanska vera s svojim naukom ne tolažila, bi nam tolko rev za prestati ne bilo. Prizadeval si bom vas v vašem veselju podvučiti, vas pa tudi v žalosti in v nadlogah tolažiti; in tok vaše težave, če ne prevzdigniti, saj kolkor je mogoče polajšati, zakaj: “Kar je mrzel studenc”, veli Sv. pismo “ženemu jelenu, to je beseda božja žalostnemu srcu”. “Pridite k meni vi vsi”,
kliče Jezus, “kateri ste obloženi z revam in težavam, in jaz vas bom potolažil”.
Grešniki smo pa vendar le vsi, kar spoznati vsak mora, in “kdor bi mislil, da je brez greha,” sv. Janez govori, “ta sam sebe goljfa in resnica ni v njemu.” Klicat k poboljšanju vse, oznanvati pokoro z
ljubeznjo je moja kakor duhovnega vsaka dolžnost; in ako beseda ljubezni v grešno srce ne zadene, ako ne pomaga lepo opominjanje nič, takrat bom tudi jaz kakor Janez v puščavi, kakor Jezus ostro govoril: “Grešnik, spreobrni se, sturi pokoro, zakaj sekira božje pravice je na tvojo grešno drevo zasajena; ako dober sad pokore ne prineseš, boš posekan kakor malovredno drevo in v večni ogenj pogubljenja vržen.”
V vsakemu človeku že kli manj ali belj luč prave božje ljubezni in to malo lučko ne ugasnati, ampak svetlo razgoreti, Jezus zveličar veleva. To luč prižgati v vašemu srcu bo moja skrb in prošnja moje molitve k Bogu, da bi ne ugasnala luč prave vere, ne ugasnala luč živega vupanja, da bi ne ugasnala luč žive ljubezni, da bi luč ne ugasnila, s katero samo prisvetemo k nebesom v večno življenje.
Sklep.
Hodite tedaj zaisto otročiči k božjemu nauku, zakaj kakor vsakdanji kruh je vam potreben, ako hočete na le-temu in onemu svetu srečni, zveličani biti. Pridite, mladeniči in dekleta, vi k krščanskemu podvučenju, poslušajte nauk se v svoji najnevarnejši starosti prav zadržati, da ne izgubite svoje največje bogastvo, svojo nedolžnost, katero vam vzeti njih tolko zamore, ali nobeden ne nazaj dati.
Ne zamudite službe božje, posebno stareši vi, gospodarji in gospodinje, da boste se navučili svoje podložne prav po krščansko vižati in za njih dušo skrbeti, zakaj od vsega tega boste morali enkrat na tanko račun delati. Z eno besedo: obiskujte božjo službo vsi, kateri ste kristjani, dopolnite svojo dolžnost, da bomo tudi mi duhovno svojo bitko dopolniti mogli. “Bojte se Boga, spoštujte duhovne in dajte njim njih del”. “Ali ta, kater seje ni nič,” veli s. Pavel, ne ta, kater poliva, ampak Bog, ki pravo rast daje. Za tega del prosim tebe Oče nebeški,”od katerega vsak dober dar pride, pripravi dobro zemljo v srcu mojih poslušalcev, da bodo radi tvoje navke poslušali in taiste ohranili; – daj rast vsemu dobremu, da bodo to, kar so slišali, tudi v svojemu dejanju izkazali, daj, da dopolnimo svoje dolžnosti vsi in enkrat veseli glas od tebe zaslišmo: Prijatelj pomakni se gor v nebeško kralestev, da bo tebi čast v pričo povablenih k večnemu življenju.
Amen.
Pridige ob nedeljah.
Prva adventna nedelja.
O našem poklicu.
Poglejte in povzdignite svoje glave, ker vaše odrešenje se približuje. Luk. 21, 28.
1. Zopet čujemo v svetem evangeliju strašno prerokbo sodnega dneva. Pokaj to? Sveta katoliška cerkev želi, da bi konca vseh rečij nikdar ne pozabili. Srečen konec krono ima.
2. Kristus v današnjem evangeliju kliče: "Poglejte in povzdignite svoje glave!" Zakaj? Da boste svoj cilj in konec zagledali. Sv. apostol Pavel pravi: "Ura je od spanja vstati." Zakaj? Da spoznamo, zakaj smo ustvarjeni.
3. Hočemo torej prvo nedeljo cerkvenega leta najimenitnejšo resnico premišljevati, zakaj smo ustvarjeni in na trojno vprašanje odgovoriti: I. Odkod smo? II. K čemu smo? III. Kaj bo z nami? O Gospod, daj nam spoznati naš poklic, da bomo modrega srca.
I.
Vode vstajajo iz morja in se iztekajo v morje, čeravno je razen njih tek. Tako izvira Drava iz tirolskih planin in se pod Osekom v Donavo izliva. Sava izvira izpod Triglava in teče pri Belemgradu v Donavo, Donava v Črno morje itd. Poslednjič se snidejo zopet vsi studenci, potoki in reke v širokem morju. Poglejte podobo življenja našega! Odkod smo? Naša duša je od Boga, naše telo iz zemlje ustvarjeno.
1. Od vekomaj je Bog sklenil, tebe po svoji podobi ustvariti. Kar je sklenila njega modrost, je storila božja vsemogočnost. Ona zrnice v materinem krilu zemlje, ona tebe v materinem telesu oživila je, krono stvarstva (Psalm 112, 7). Vse na zemlji je tebi, človek, podvrgel, ptice, ribe, živino. O velika imenitnost človeka!
2. Kaj si dal človek stvarniku, da te ni kakor kamen ustvaril, ne kot drevo? Kako si zaslužil, da nisi živinče brez uma, marveč neumrjočo dušo, pamet in voljo imaš? Kako si mu bil toliko vreden, da ti je katoliške starše dal, te sprejel za svojega otroka, deležnika nebeškega kraljestva? To je storila njegova neskončna ljubezen. „Kaj je človek, da se ga spomniš, ali človeka sin, da ga obiščeš? Malo pod angele si ga ponižal, s slavo in častjo si ga ovenčal" (Psalm 8, 5—6).
II.
Zakaj nas je pa Bog ustvaril? Katekizem uči: Da bi Boga spoznali, njemu služili in zveličani bili. Tri reči obsega naš poklic:
1. Boga prav spoznati: "To je večno življenje", veli Jezus (Jan. 17, 3). To ima biti človeka prvo delo na svetu in poslednja skrb. Kako je tedaj, da starši svoje otroke tako slabo uče, neradi v šolo pošiljajo, kasno h krščanskemu nauku vodijo? Odrasli pridige opuščajo? „Poslušajte nebesa! Otroke sem vzredil, oni pa so me zavrgli. Vol pozna svojega gospodarja, moje ljudstvo pa mene ne pozna" (Izaija 1, 2—3).
2. Kdor Boga in njegove svete volje prav ne spozna, tudi Bogu prav služiti ne ve; kako bi Boga prav ljubil? „Ne, kdor veli: Gospod! Gospod! pojde v nebeško kraljestvo, marveč on, ki stori voljo mojega očeta, ki je v nebesih." „Kdor zapovedi moje drži, on je, ki mene ljubi", govori Kristus. Koliko je pa kristjanov, ki deset božjih zapovedij prav ne znajo, ne razumejo, prelomijo jih pa! Kmet družinčetu slovo da, katero mu služiti prav ne zna. Kaj hoče pa Bog s teboj storiti, nevedni grešnik, grešnica? Kdo vas bi si upal k cesarju v službo iti, ki še na kmetih dela prav ne ve? Kako si upaš Bogu prav služiti, dokler te za božji nauk tako malo skrbi? Oh, slab služabnik, koji naročila svojega gospoda tako malo čisla!
Veliko jih služi Bogu le iz strahu, ali zavoljo samo svojega prida, ne iz čiste ljubezni. Taka služba je hlapčevska, ne otroška in nima nobene cene pred Bogom. Zato je žena v Aleksandriji v eni roki gorečo baklo, v dragi vedro vode prinesla rekoč: „S to baklo bi nebesa požgala, s to vodo pekel pogasila, naj bi ljudje ne toliko zavoljo nebes, ne iz strahu pred peklom, marveč iz čiste ljubezni božje Bogu služili". Naš poklic je:
3. Da bi zveličani bili. „Bog hoče, da bi vsi ljudje zveličani bili" (I. Tim. 2, 4). Kje pa je naše zveličanje? Kjer je naša ljubezen, tam naše srce, naš zaklad. Kje pa je naš zaklad? Nekdo ga ima v škrinji zaklenjenega, denar; drugi v nesramnem ženstvu: tretji v bokalu, vino. Temu zakladu, svojemu maliku daruje zdravje, življenje, dušo in vse. Kaj bi kmet rekel, naj bi se konj ali vol k tvoji mizi usedel? Dejal bi, to je grdo. Kaj pa Bog poreče, ako se ti poživiniš in v pregrešnem veselju svojega zveličanja iščeš? Taki razuzdanci so malikovalci.
III.
Kaj bo z nami? Srečal sem svoje dni človeka, ki je jahal konja brez uzde. Vprašam ga, kam pa greš? Odgovori mi: sam ne vem; kamor me konj ponese. Tako jaha razuzdani grešnik na konju svojega napuha, lakomnosti, nečistosti, jeze; eden v ječo, drugi v bolnišnico, tretji v prerani grob, poslednjič pa v pekel. Mladenič, deklica! kam greš po svoji široki cesti? Mož, ki pijančuješ, igraš, kam gre tvoja gladka pot? Sosed, ki se pravdaš, kam boš prišel? V časno siromaštvo in pogubljenje večno, ako se hitro ne povrneš. Milo kliče sveta mati katoliška cerkev po besedah sv. Pavla: „Ura je že, da od spanja vstanemo. Vrzimo od sebe dela teme. Kakor po dnevu hodimo; ne v požrešnošti in pijanosti. Oblecimo Gospoda Jezusa Kristusa" (Rim. 13, 11—14). Le če za Jezusom gremo, bomo k Jezusu prišli v tisti srečen kraj, katerega nam pripravlja.
Konec. Velika grešnica je Evdoksija bila; sveti puščavnik German jo po milem petju in razlaganju sodnega dneva k pokori povrne. Postala je iz grešnice svetnica (beri: „Krščansko devištvo" stran 150). Tudi mi smo poslušali Jezusa, strašni sodni dan, konec sveta popisovati. Ali nam kaj k srcu gre? Bomo z novim cerkvenim letom za svoj sveti poklic v novo oživeli ? Oh, poglejte in povzdignite svoje glave! Amen.
Druga adventna nedelja.
O poželenju mesa.
Koga ste prišli gledat? človeka v mehko oblečenega? Mat. n, 8.
1. Sv. puščavnik Nilo je prišel svoje dni iz puščave v mesto. Veliko radovednežev ga obsuje in za vse to vpraša. „Kaj misliš, Nilo", so dejali, „ali bo veliko ljudi zveličanih?" „Saj veste", jim Nilo reče, „kaj je Kristus govoril: ,Veliko poklicanih, malo pa izvoljenih'". „Lažeš, motiš se", so mu besedljivci dejali. „Zakaj smo pa krščeni, k čemu kristjani?" „Le počasi", jim Nilo reče. „Ali živite za nebesa? Se varujete kletve, prešuštovanja, goljufije" itd. Nilo povzdigne svoj glas in jim tako srčno prigovarja, da se je vse jokalo.
2. Tako bo res le malo zveličanih? Res, dokler jih malo svoj poklic prav spozna in išče, malo ljudi Boga prav ljubi, za nebesa skrbi. „Široka so vrata in gladka pot, veliko jih je, ki po njej hodijo. Ozka so vrata in strma je pot, malo jih je, ki po njej gredo v življenje" (Mat. 7, 13—14).
3. Tri posebne ključavnice so, katere ljudem nebesa zapirajo. Sv. Janez I. 2, 16 nam jih pove, rekoč: „Vse, kar je na svetu, je poželenje mesa in poželenje očij in napuh življenja; in to ni iz Očeta, ampak iz sveta. Svet pa preide in vse njegovo poželenje."
Preljubi! Ravno zdaj je čas, te tri ključavnice odkleniti. Danes hočemo prvo odpahniti: poželenje mesa. O Gospod! pošlji svojega angela, naj z gorečim ogljem moj jezik očisti, spodobno govoriti.
I.
1. Poželenje mesa. Sv. Janez Krstnik, največji med rojenimi žen, v ječi sedi. Kdo ga je vklenil? Poželenje mesa razuzdanega Heroda in pa hudobne Herodijanke. Sv. Janez bo ob glavo dejan; kdo mu da glavo odsekati? Poželenje mesa. Plesalki za plačo pade glava svetnika. Oni, ki so v mehko oblečeni po meseno živeli, so nedolžnemu svojost in življenje vzeli. Tako dela poželenje mesa neprenehoma tudi med nami. Oh, naj bi ne bilo potreba greha ziniti, ki se med kristjani še imenovati ne sme! Ali mati molči, oče kaj ne reče; pohujšljivi ljudje pa brez vsega strahu govore, nedolžne pohujšujejo. „Gorje meni, ako molčim!" (Ecih. 3, 18). Povzdignem torej ko tromba svoj glas in hočem oznanjevati mojemu ljudstvu sedanjega časa najgrozovitnejši greh nečistosti in prešuštovanja.
2. Z bliskom in grmenjem je vsemogočni Bog z gore Sinaj govoril: „Ne prešuštuj! ne po nesramnih mislih ali željah, ne s hotivnimi pogledi; ne z nesramnimi pogovori; tudi beseda dušo umori; ne z umazanimi pesmimi, šalami, igračami in ponočnim pohajanjem, nečistim znanjem in dejanjem. Vse to in tako nesramno je velik, večidel smrten greh. „Kdor tujo žensko pogleda, da bi z njo grešil, je že prešuštoval v svojem srcu" (Mat. 5, 28). In če ti v svoji posteljici kaj nesramnega počneš, česar bi te bilo sram pred ljudmi in strah pred Bogom, oh, lahko je strašen mutasti greh, katerega je Bog že v starem zavetju preklel. Žalibog, da so se ljudje v nečistosti toliko razvadili, da jo za greh skoraj nimajo, rekoč: „Kaj pa to; saj smo vsi krvavi za kožo". In tako se dopolnijo besede sv. Avguština: „Satan je v prvih časih cerkev z mečem in ognjem preganjal; pa mu ni šlo na uspeh; zdaj jo preganja s prešuštovanjem in to mu bolj služi". Ali to znajte, veli sv. Pavel, da nobeden kurbir ali nečistnik nima dela v kraljestvu Kristusovem in božjem. Ne dajte se nikomur zapeljati s praznimi marni; ker zavoljo tega pride jeza božja nad otroke nevere! Ne bodite torej njih deležniki (Efež. 5, 5—7).
II.
Strašni so:
1. Nastopki nečistosti za dušo. Si slišal očeta in mater toževati, kako je hčer vsa druga, svojeglavna, zamišljena, kar je v gostilnici plesala in s sosedovim sinom znanje storila. Dekla, poprej pridna in bogaboječa, je zdaj svojeglavna in besedljiva, kar se je s hlapcem seznanila. Mladenič, poprej svoje hiše lepota in veselje, zdaj ne uboga več in se vlači cele noči. Mati joka, oče se krega, pa vse zastonj. Po vsi soseski že govore, sorodstvo kolne, onadva tajita in lažeta, cela vas se pohujša. Nedolžnost izgubljena, poštenje zavrženo, duša slepa, podobna kipu, katerega z oltarja potegneš in po blatu povaljaš. „Pregrehe mladosti bodo napolnile njegove kosti in z njim v grobu počivale" (Job. 20, 11).
2. Strašni so tudi nasledki za telo. Mati nesrečna noči prejoka; otrok pregrehe le prepogosto pod materinem srcem konec jemlje. Brez postrežbe, dostikrat brez strehe hodi zapuščena sirota po svetu in svojo lastno dete zapravi, kar je misliti strah! Oh, koliko nedolžnih otrok strašno smrt stori, ali pa v slabi reji pomre. Kdo prešteje nezakonske divjake, ki celo divji vzrastejo? Kdo ne pozna neznanih bolezni, ki jih cele hiše, soseske dobe? Dopolni se tisočerim, kar sv. Duh pravi: „Kdor nečistost uganja, bo skoraj črvom v živež; njegova duša izbrisana iz bukev večnega življenja".
III.
Strašne so pa tudi:
Očitne šibe nečistosti. Ni greha, ki bi človeka, cele rodbine tako oslabil, kakor nečistost. Bog je nečiste rodove pokončati dal in je nesramne ljudi od nekdaj najhujše tepel.
1. Ves prvi razuzdani svet je z vesoljnim potopom pokončal, rekoč: „Potrebil bom človeka se zemlje; in žal mi je, da sem jih ustvaril" (I. Mojz. 6, 7). Le osem oseb je ostalo. Sodomo in njene sosede je se žveplom in se živim ognjem pokončal. Izraelci so s tujimi ženskami
prešuštovali in Bog jih je zapovedal štiriindvajset tisoč poobesiti. Nesramni Onan greši in obleži mrtev. Kdo bi dopovedal strašni konec vseh ljudi in narodov po nesramnem, razuzdanem življenju!
2. Ne rekajte: Sem grešil, grešila; kaj se mi je pa zgodilo? Bog je prizanesljiv, pa tudi pravičen. Dolgo odlaga, pa gotovo zadene. "V grehu seješ, od greha boš pogubljenje žel, kadar bo greh dozorel" (Rimlj. 8, 13). Ne tolažite se, da se hočete vzeti. Kjer je greh starejšina, ne bo prida zakona. Take obljube in pa lanski sneg. Ne zanašajte se na spoved; nečistost človeka oslepi, da greh zamolči; obljubi pohujšanje, pa ne drži; stori božji rop, na milost božjo greši in brez milosti božje umre. „Nečistniki in prešuštniki ne pojdejo v božje kraljestvo." Oh, strah in groza nečistega greha!
3. Nič dobrega vas in vaših krajev ne čaka, vi gospodarji in srenjski poglavarji, kateri razuzdano, nesramno dejanje trpite, grdim ljudem skozi prste gledate. Nesramni grehi, zaprave otrok, ki se pod vašo streho, v vaši soseski godijo, v nebo vpijejo. Kri bo prelivana, kjer se nečistost uganja, kakor na Dunaju leta 1848. Zavoljo tega greha pride jeza božja čez ljudi.
Konec. Pokaj take reči oznanjevati, porečete; saj nič ne pomaga. Ako ne vam, pa meni pomaga. Povedal sem in rešil svojo dušo. Ne zamerite pastirju svojemu in imejte potrpljenje, saj tudi Bog z nami potrpljenje ima. Ako izgubljenim ovčicam ne pomaga, saj še med vami Jezus nedolžnih jagnjet ima. Pošteni mladeniči, nedolžne device bodo čuli in se zapeljevanja varovali. Slišali bodo angeli varuhi čistih duš. Oni gledajo obličje Očeta, ki je v nebesih in izprosili poslušalcem mojim svete čistosti dar. Amen.
Tretja adventna nedelja.
O poželenju očij.
Judje so poslali Janeza vprašat: Kdo si ti? Mat. 11, 2.
1. Velik dar božji je človeku oko, studenec brez števila veselja in spoznanja. Slepec je ubožec. In vendar uči sv. Janez, da poželenje očij ni od Očeta, marveč od tega sveta. Ljudje imajo oči, pa ne vidijo, vprašajo kakor Judje sv. Janeza Krstnika: Kdo si ti? Sami sebe pa ne vidijo, ne spoznajo. Zato veli Jezus: "Glej, da luč, katera je v tebi, ne bo tema. Ako je čisto tvoje oko, bo svetlo celo telo; če je pa slabo, bo temno tudi tvoje telo" (Luk. 11, 33).
2. Oko, studenec veselega življenja, je nam lahko vir večne, smrtne teme, če je hudobno, polno nesramnih pogledov, željno posvetnega blaga, slepo za večnost.
3. Poželenje očij je torej druga ključavnica, ki nam nebeško kraljestvo zapira, če posvetno blago:
I. Samo hraniti želi, ne z blagom dobro storiti.
II. Samo zaužiti hoče, ne tudi drugim podeliti. Taki lakoti je svet premajhen in življenje prekratko, napolniti želje očij. Bog, ti Oče luči! odpri nam oči našega duha, naj spoznamo in poželimo, kar je prav.
I.
1. Črna mati, želja očij, je dve hčeri na svetu porodila: prva je lakomnost, druga požrešnost. Prva želi samo grabiti, naj bo po pravici ali krivici, ne misli z blagom dobro storiti, temveč le hraniti ga, druga zapraviti.
2. Lakomnosti sestra je grda skopost, katera sebi in svojim potrebnega ne dovoli, iz skrbi za prihodnost.
Skopcu se mili družini pravico dati, otroke v šolo poslati, zdravnika poklicati, streho pokriti. Lakomnik bi otroke prodal, če bi jih kdo kupil, on ima dušo naprodaj.
Lakomnosti druga sestra je goljufija pri vagi, meri, kupčiji. Ona živino s strupom pita, vino kvasa, svoje blago prelivali, tujo pregraja, da le več pridobi. Pa eden krivični krajcar deset pravičnih požre. Kakor se pridobi, tako se razgubi (beri Drobtinice leta 1848., stran 182).
Lakomnosti žlahta je tatvina, rop in morija. Poželenje očij tate in morilce stori, mesta in kraljestva izda, kakor Judež Iškarijot svojega Gospoda. „Lakomnost je korenina vsega hudega" (I. Tim. 6, 10). Lakomnik je sužnik svojega blaga; še le po smrti ustreže ljudem.
3. Lakomnost je železna suknja, katera se sleči ne da in s starostjo raste. Več ko lakomnik ima, več poželuje ; njega srce je trdo ko kamen; milost božja ga ne omehča. Razbojnika na smrtni postelji poboljšaš, lakomnika ne. (Premisli Dizmaža in pa Judeža Iškarijota.) Lakomnik moli zlato tele, njega dejanje je malikovanje (Efež. 5, 5); on nima deleža v kraljestvu božjem.
Varujte se, "bratje in sestre moje, da vas lakomnost v svoje zlate in srebrne spone dejala ne bo, vi, ki kmetijo za kmetijo, polje za poljem pokupite, dokler za ubogega prostora ni. Varujte se lakomnosti vi stiskavci, ki otrokom in sorodstvu prihranjujete, namesto dobrega po svoji moči storiti. Kar vi težko pripravite, bodo vaši otroci lahko zapravili, kleli, namestu moliti za vas. Lakomnika blago blagoslova nima. Varujte se vsi, kateri denar pre-radi imate, grdega greha skoposti. „Kateri želijo obogateti, pridejo v skušnjavo in zadrgo hudičevo (1. Tim. 6, 9). Zveličani so ubogi v duhu; takih je nebeško kraljestvo" (Mat. 5, 3).
II.
Druga hčer poželenja mesa je požrešnost, ki svojo sestro zapravljivost ima. Ona želi le več imeti, za dobro živeti. Izgubljeni sin vidi premoženje očeta in ga poželi, da bi po svetu šel in dobre volje bil. Za denar se vse dobi, srečno in veselo lahko živi, si je mislil, pa se je močno ukanil. Kakor izgubljenega sina tudi posvetne ljudi goljufa poželenje očij:
1. Kateri po visokem stanu in posvetni časti hrepene. Hlapec bi rad bil kmet; ta gospod, ker vidi, kako se vozijo in se jim marsikdo odkrije. Pa kaj je vsa posvetna čast in oblast? Prazna pena na vodi. Zato zažgejo novemu papežu nekoliko prediva rekoč: "Sveti oče! tako mine čast sveta".
2. Poželenje očij hoče gizdavo, oholo obleko. Dekla se nosi kakor gospa, rokodelec suknjo knezovo ima, vsak mesec po drugi šegi, kakor pri drugih zagleda. Glejte pregrešno poželenje očij! Ono več škode kakor toča naredi. Gizdavost je dober kup, pa obleka je draga, dolge dela, ljudi slepari, poslednjič pa sama v sramoti ostane. Moli snedo lepa oblačila, črvi pa telo. O vi mladeniči in gizdave deklice, vi razvajeni možje in žene! vprašajte se, kdo ste? Stopite na pokopališče, vzamite lopato pa odgrnite rajnih ozko hišico, tam boste odgovor prejeli in pa zdravilo za poželenje očij. "Goljufna je priljudnost in prazna lepota" (Pregov. 31, 31).
3. Poželenje očij le dobre volje išče, zdaj igre, zdaj obilne pijače in jedi. Kakor rabeljni pod križem igralci cele dni in noči kvartajo, poželijo tujega blaga, ali pa kradejo sebi in svojim. Poželenje očij jih ne pusti, dokler zadnji vinar iz žepa ni. Požrešno oko je bolj lačno, kakor želodec; uživa brez potrebe, pije brez žeje, zapravlja premoženje in zdravje. Naša sveta vera pošteno, dobro voljo ne prepoveda. Kristus je bil na gostiji in šel tudi h grešnikom kruha jaz. Tudi sv. Pavel veli: "Veselite se v Gospodu; ali vaša zmernost naj bo znana vsem ljudem". Naša sveta vera pa prepoveda zapravljivo požrešnost, grešno uživanje brez vse božje ljubezni in bližnjega, ki človeku sveta nebesa zaklene in pekel odpre, kakor poedunu, od katerega Jezus pripoveduje (Luk. 16, 19). Poglej ta žalostni konec poželenja očij!
Konec. Kaj nam je tedaj storiti? Stiskati premoženje, ni prav, zapraviti še hujše. Pošteno pripraviti, pošteno obrniti, kakor je prav. Moder kristjan se ne da slepiti poželenju očij, ampak razdeli svoje prihodke na troje: Prvi del obrne za sebe in za svoje ljudi, da po svojem stanu pošteno žive. Drugi del prihrani za potrebo; in če posebne potrebe ne bo, svojim za doto. Tretji del pa ubogajme da, dokler je živ in se na druge ne zanaša. Miloščino, katero damo pri zdravju, je zlata; katero dajamo bolani, na smrtni postelji, srebrna; katero sporočimo po naši smrti, je železna; gostokrat celo kaj ne velja. "Delajte si prijatelje", veli Jezus, "da, kadar onemagate, vas vzamejo v večno prebivališče". Amen.
Četrta adventna nedelja.
Napuh življenja.
Pripravljajte pot Gospoda, ravne storite njegove steze; vsaka dolina se naj napolni in vsaka gora se naj poniža. Luk. 3, 5.
1. Kdo je naredil iz angelov božjih hude duhove? Satan se je povzdignil, rekoč: Ne bom služil in je iz angela hudič postal. Kdo je pekel prižgal? Napuh.
Pahnjen je bil hudič in njegovi angeli v ogenj, njim od začetka pripravljen. Kdo je prvim staršem veseli raj v dolino solz premenil? Napuh. Ko sta Adam in Eva prevzetno roko stegnila po prepovedanem sadu in mislila biti kakor Bog, se je njima veseli kraj premenil v kraj strahu in trepeta. Kdo je človeku sveto nebo zaprl? Napuh; on je prvi, največji greh sveta, največja ključavnica, ki nam nebeško kraljestvo zapira, pa tudi zemljo v solzno dolino ljudem premenjuje. Zato uči sv. Janez: "Vse, kar je na svetu, je poželenje mesa, očij in napuh življenja.
2. Nam sveta nebesa odpreti, se je Sin božji ponižal. Hočemo za njim priti, se moramo tudi kakor on ponižati. Zato kliče sv. Janez Krstnik v puščavi: "Pripravljajte pot Gospoda" itd.
Premisliti hočemo torej:
I. Kaj je napuh, da ga spoznavamo in se ga varujemo.
II. Kako napuh življenja srečno premagamo in ponižnost ljubimo.
„Učite se od mene", pravi Kristus", „kako sem krotek in ponižnega srca". Govori ti, o Gospod, in tvoji služabniki te bodo poslušali!
I.
1. Napuh je prvi med sedmimi poglavitnimi grehi, pa tudi po pravici. Prevzetija je košata mati vseh pregreh. Napuh človeku glavo napihne, da sam sebe v mislih, besedah in dejanju za več ima, kakor je; ga omami, da sam sebe preveč, druge pa premalo časti, sam sebi prestol napravlja, za druge pa železje kuje. Ali kdor visoko leta, nizko obsedi. „Kdor sam sebe povišuje, bo ponižan" (Luk. 18, 14).
2. Napuh se v pisan plašč zavija, da bi ga svet veliko čislal. Napuh za svojo čast skrbi, pa na božjo čast pozabi ter pregrešno častilakomnost porodi. Napuh si omišlja čedno oblačilo, pa se hitro v gizdavost premeni. Pri katerem človeku on gospodari, njega nesrečnega stori, če ni ponižnost gospodinja. "Napuh je začetek vseh grehov. Kogar on ujame, bo kletve poln; napuh ga bo pogubi!" (Sirah. 10, 15).
3. Napuha hčer je prevzetnost ali ošabnost, ki druge zaničuje, pika in žali, da sebe poviša. Eni prevzetujejo s svojim rodbinstvom, kajti imajo gosposke starše; drugi z bogastvom; tretji s svojim storjenim delom; ali na vse to in tako se ni zanašati. Veliki gospodje so veliki reveži postali, bogatini beraško palico pobrali; najboljši delavec onemore. "Kdor sam sebe povišuje, bo ponižan".
4. Najgrša pa je prevzetija kmetovska, da se kmet s svojim premoženjem baha, na svojo zemljo preveč zanaša, nobenega gospoda, celo Boga ne spozna in se s hudičem pobrati. Takih prevzetnjakov je v sedanjih dneh po svetu na cente, ki pravijo, da smo vsi enaki. "Kdor sam sebe povišuje" itd.
5. Najhujši je pa svetohlinski napuh hinavskih kristjanov, ki mislijo, da so sveti, pa niso; se s čednostmi hvalijo, kojih nimajo in celo slabosti imajo za krščanske kreposti ter po farizejsko govore: "Gospod, zahvalim te, da nisem kakor drugi ljudje" (Luk. 18, 11). Takih ljudi ni poboljšati; kdor jim kaj reče, jih razsrdi. Pridige ostre jih razžalijo, navadne pa kaj ne pomagajo. Predrznejo se duhovske pastirje učiti, kaj in kako naj govore, jih preganjati, se jim rotiti, če jim vse po volji ne store. Takih poslušalcev Jezus ni imel; farizeji-prevzetneži so ga hitro zapustili. Taka se še neprenehoma godi; prevzetnih kristjanov k božjemu nauku ni. Oh, naj bi taki čitali, kaj jim usmiljeni Jezus v skrivnem razodetju 3, 17 —18 veli: "Ker praviš: sem bogat in premožen in nobenega ne potrebujem" itd. Prevzetnik čuje, pa ne mara, bere, pa svoje srce ukamni in se ne poboljša.
6. Kakor je svoje dni satan dejal: „Ne bom služil", tako govorijo zdaj po svetu ljudje, tako delajo narodi. Sin noče služiti očetu, hči materi ne pokorna biti, družina ne uboga gospodarja, kmet gosposko malo pozna. Cesarske postave se grajajo, cerkvene zapovedi zaničujejo; grduni kolnejo božje reči, kar si peklenšček ne upa. Sreča pa tudi družine zapušča, po deželah zaupanje gane, svetu se godi kakor izgubljenemu sinu. Oh, naj bi sedanji svet, od napuha življenja pijan, zopet zagledal, kaj mu k zveličanju služi in se povrnil k svojemu Očetu, k Bogu rekoč: "Grešil sem!"
II.
Napuh življenja srečno premagati, nam sv. Bernard trojno vprašanje priporoča:
1. Kaj si bil? Od nekdaj bilo te ni. Pred 10, 20, 60 leti ni bilo tvojega imena, ne sledu; bil si nič. "Le on sam sebe prav spozna, ki spozna, da je nič" (Sveti Krizostom, Gal. 6, 3). Kako si pa postal, kar si? Ubogi črvič si bil spočet; Bog ti je dal dušo. Revno dete je mati rodila, jokaje si prišel na svet. Pokaj torej prevzetuješ?
2. Kaj si zdaj ? Revež, poln zmot in nadlog. Luč tvojega uma temno gori, tvoja volja je slaba. Kar za dobro spoznaš, ne storiš, kar storiš, prave popolnosti nima. Kaj prevzetuješ? Telo tvoje je črvov podmet, tvoje življenje kaplja na veji. Kar pa dobrega imaš, je božji dar. Kaj imaš, da bi ne bil prejel (Kor. 4, 7). Kar smo, smo le po milosti božji; brez nje nismo nič.
3. Kaj boš? Na to vprašanje hoče ti grob najbolj resnično odgovoriti: Prah si bil, v prah se boš premenil. Majhen vetrič pohlidi, mala žilica poči in tebe ne bo več med živimi. Še nekoliko let, nekoliko dni in boš na smrtni postelji ležal, zopet nekoliko dni in boš v hladnem krilu zemlje počival. Kupček črvov in pa črne zemlje bo tvoje telo. In tvoja duša? na božji pravici, v pekel vržena, ako se ne ponižaš. „Bog je prevzetnim so vraž; le ponižnim milost daje" (I. Petr. 5, 5). Poglejte napuha in njegovega sorodstva konec! "Joh, kakor senca človek mimogre, zelo uganja in ropoče za prazne reči; zapihne veter, po njem je in mesto njegovo se ne pozna" (Psalm 38, 7. 102. 16). „Premisli, o človek, kaj si bil, kdo si in kaj boš, tako boš napuh slekel, ponižnost oblekel, pozemeljsko malo čislal, nebeško iskal, se greha varoval in čednost ljubil" (Sv. Bernard). To je kristjanka prava modrost.
Konec. Napuh angelov in človeka nam je sveta nebesa zaprl, ponižnost božjega Sina nam jih zopet odprla. Prevzetni angel je dejal: Ne bom služil; napuhnjen človek je dejal: Ne bom slušal (ubogal); zato je Sin božji podobo hlapca nase vzel in je prišel nam služit; malo dete je bil, nam dati ponižnosti lep vzgled. O pridite grešniki in grešnice, vi prevzetni otroci oholega Babilona, prihodnje božične svetke, pridite in poglejte v malo mestece Betlehem v nizke jaslice Jezusove, poslušajte, kaj lepega vas božje dete uči: "Učite se od mene, kako sem krotek in ponižnega srca in boste našli mir svojim dušam". „Ako se ne ponižata kakor malo dete, ne poj dete v nebeško kraljestvo". Napuh je nebesa zaprl, ponižnost nam jih odprla. Vsaka gora prevzetnosti in vsak grič napuha naj se poniža, kar je krivega, naj bo ravno in kar je ostrega srca, naj bo gladek pot. Tako bo vse meso videlo zveličanje božje. Amen. 
