POMOČ V SILI ALI LESENI KRIŽ IN SREČA DOBRIGA UKA. 
Dve povesti iz pisem Krištofa Šmida. 
Na svetlobo dal Jožef Burger, duhovnik v Ljubljanski duhovšinici. 
V Ljubljani, Natisnil Jožef Blaznik, 1832. 
Ima na prodaj Leopold Kremžar, bukvovez pod Trančo Nro. 12. 
I. 
Leseni križ. 
Perva razstava 
Uboga Kristinica dobi ljubo mater. 
Pred veliko leti je bila v Zagoricah, v vasi na gorenski strani Kranjske dežele, bogata kmetica, Ljudmila po imeni. Prav lepa je bila njena kmetija. Hiša, v kteri je prebivala, je bila ko gradič. Ob njej so bili hlev in polje. Bila je v resnici bogaboječa in dobrotljiva, per tem vsa pohlevna in ponižna, in vse po soseski jo je v časti imelo in ljubilo. Po smerti svojiga moža se je že celo Boga oklenila; mu zvesto služiti je bila njena nar veči skrb. 
Eno spomlad na vse jutro se je peljala v Kranj, kake štiri ure daljno mestece. Poseben opravek je ondi imela, in zvečer bi bila že spet rada doma. Popoldne okoli treh se domu napravi; pa videti, de je cerkev odprta, hoče poprej še malo v njej pomoliti. 
S častjo stopi v cerkev. Gre proti velikimu altarju, poklekne, in začne moliti. Vse okrog nje je tiho; le semtertje kleči še kaka pobožna duša, in tudi moli. Vse, kar vidi, je čestitljivo, in jo navdaja s sveto grozo, ravno ko nekdej stariga očaka Jakoba na poti v Haran, kadar je imel Božjo perkazen, in je djal: »V resnici, tukej je Bog pričujoč, tukej je Božja hiša!« Vse, vse obuduje svete občutljeje, misli in žele v njej, in Ljudmila moli tako z zbranim duham in tako iz srca, de je vsa v Boga in v nebesa zamaknjena, in de pozabi ves svet in vse, kar je na sveti. 
Ko je odmolila, vstane, in gre po cerkvi proti vratam, kar zagleda per stranskim altarji deklico klečati in moliti. Bliz deset let je bila stara. Lepo nakviško je svoje mlade ročice držala, milo proti altarju gledala, in se kar stvarice ne ozrla ne na levo ne na desno. In čudo, solze ji teko po rdečih licih, in večkrat zdihne le tolkanj britko, de bi se tudi neobčutljivo srce zganilo. 
Ljudmili se deklica v srce smili. Ljubezen in nekaka čast do pobožniga otroka se v njej obudi, in rada bi zvedela, kaj de ji je. Pa v persrčni molitvi je noče motiti. Še le, ko se deklica vzdvigne, in proti vratam obrne, stopi Ljudmila k nje, in ji prijazno reče: »Ti si zelo žalostna, ljuba deklica! Kaj pa ti je, in zakaj jokaš?« 
»Oh,« je deklica odgovorila, in solze se ji po licih udero, »pred enim letam, ravno današni dan, so mi očka umrli, in dans teden so mojo mamko pokopali!« 
»I kaj si pa,« reče žena dalje, »lubiga Boga tako persrčno prosila?« 
»De bi se me usmili,« je deklica djala. »Nimam zde k nikomu drugimu perbežati kakor k Bogu. Dans sem še per ljudeh, per kterih sve z ranco mamko gostovale; ali jutri že več ne bom smela per njih biti. Ravno kar mi je hišni gospodar vnovič zatrdil, de naj si kje drugej prebivališče poiščem. I kam le pojdem? Imam sicer še eno teto, botro in eniga strica; pač rada bi šla k njih kterimu. Gospod fajmošter, ki so mojo ranco mamko v bolezni velikokrat obiskali, in jim rekli, de so dolžni zame skrbeti, dokler si še ne morem sama pomagati; pa se ne morejo zediniti, kteri bi to skrb prevzel. In jim tudi ne zamerim tega; sami imajo dosti otrok, in komej zanje potrebni živež zaslužijo.« 
»Uboga sirota!« reče Ljudmila; »zde se ne čudim, de si žalostna.« 
»Res,« reče deklica, »prav žalostna sem lesem peršla. Pa ko bi trenil, mi je ljubi Bog vso žalost od srca odvzel; tako nekako pokojno je zde moje srce, in nimam nobene skrbi več, ko le po volji Božji živeti, de bi imel Bog dopadenje nad menoj.« 
Te besede nedolžniga otroka in pobožnost, ktera se je iz vsiga njegoviga djanja svetila, so Ljudmili v srce segle. Prijazno ko nar bolji mati pogleda deklica, in reče: »Jaz mislim, moja ljubka! de je Bog tvojo molitev uslišal. Le stori, kar si mu obljubila, in nič ne jokaj. Se ti bo že pomagalo. Stopi malo z menoj!« 
Kristinica, tako je bilo dobri deklici ime, se bistro v neznano ženo ozre, in se brani ž njo iti. »I kam pa?« je djala. »Jaz ne smem, moram domu iti.« 
Ljudmila reče: »Sem znana z gospod fajmoštram, ki so tvoji bolni mamki toliko dobriga storili. K njim pojdeve. Bom ž njimi govorila, kako bi se ti pomagalo.« Ko je to izrekla, poda deklici roko, in deklica gre vsa rada ž njo. 
Gospod fajmošter, čestit pa ljubezniv mož, so ravno pisali. Ko vidijo ženo z dekličem v hišo stopiti, vstanejo od za mize, in se prijazno začudijo. Obe jim kušnete roko. In Ljudmila jim pove, kako je Kristinico spoznala, in reče dekletu malo iz hiše stopiti, ker bi rada še nekej posebniga z gospod fajmoštram govorila. 
»Gospod Oče!« začne zde Ljudmila, ko je dekle odšlo, »jaz mislim tega dekliča k sebi vzeti, in mu mater namestiti. Le tolikanj mi je všeč. Moji otroci so mi v prvi mladosti pomrli. In moje srce mi pravi, de bi ljubezen, ki sem jo do njih imela, lahko temu otroku skazala. Vendar bi poprej rada zvedela, ali mi oni, ki bolje poznajo starše in otroka, to svetujejo. Kaj pravijo k temu? Svoje kratke dni, kolikor mi jih Bog še da na zemlji, bi rada s kakim dobrim delam zaznamvala. Kaj menijo, ali bi bila dobrota, ktero bi storila temu otroku, prav obrnjena?« 
Gospod fajmošter se tega zelo razvesele. Povzdvignejo oči in roke, in reko: »Bodi hvaljena sveta previdnost Božja! Boljiga dela krščanske ljubezni, mati! bi mende ne mogla storiti, in tako pametniga in pobožniga otroka, ko je Kristinica, bi tudi ne dobili kmalu. Njeni starši so bili pravični in iz srca pobožni. Lepo so tega otroka učili; le škoda, da so tako zgodej umrli! O, ne bom nikdar pozabil, s koliko žalostjo je mati ob svoji smrti pogledovala to preljubo dekle, ki je per njeni postelji jokali in zdihovalo, s kolikim zaupanjem se je proti nebesam ozirala, in je djala: Ti, moj Oče nebeški! boš tudi temu dekletu oče. Ti boš moji hčeri drugo mater dal. To vem do trdniga, in zato umrjem v miru. Glejte, te besede se bodo zde spolnile, in vse kaže, de vas je Bog sam te zapuščeni siroti mater izvolil. Po njegovim nagibu ste doli k nam peršli; on vam je v misel dal, preden ste se domu vrnili, še v cerkev iti ravno takrat, ko je bilo tudi dekle v cerkvi. Očitno je to Božje delo. Hvaljena bodi sveta previdnost Božja!« 
Zde so gospod fajmošter deklica spet v hišo poklicali, in reko: »Glej, Kristinica! ta le dobra žena ti hočejo zde mati biti. To je pač velika dobrota, ktero ti je ljubi Bog poslal! Ali hočeš ž njimi iti, in jim dobra hči biti?« 
Kristinica reče vesela: »O rada!« In začne od veselja jokati. V joku ne more dalje govoriti, de bi ženo zahvalila; molče ji roko kušne, in jo ljubeznivo pogleduje. 
»Glej, Kristinica!« so še djali gospod fajmošter, »kako Bog zate skrbi. Ko so ti tvoja ljuba mamka umrli, ti je Bog drugo mamko poslal, ki te hočejo k sebi vzeti. Kako te Bog vendar ljubi! O, ljubi ga tudi ti, tolikanj dobriga Očeta! Zaupaj vanj, in spolnuj rada in na tanko njegove zapovedi. Bodi tudi ti svoji drugi mamki ravno tako dobra in pokorna hči, kakor si bila svoji ranci mamki. Potlej te bodo tudi ta mamka radi imeli, in dobro ti bo. In še to le pomni dobro: Ne boš tudi v prihodnje brez vsiga trpljenja. Pa moli, kadar boš v trpljenju, ravno tako iz srca in s tolikim zaupanjem, kakor si dans v cerkvi molila; in Bog ti bo pomagal, kakor ti je dans pomagal.« 
Na to so še po dekličeve sorodnike, namreč po strica in teto, in po botro poslali, in jih vprašajo za pervoljenje. Vsi dovolijo radi v to, in pa še veseli so, ko je žena rekla, de vzame Kristinico, kakor je per tej priči napravljena, vse druge oblačila pa, in kar bi imela še od rance matere dobiti, njim in njih otrokam prepusti. Le dvojih molitnih bukev je Kristinica še po svoji ranci materi želela, de bi jih imela v njih spomin, in ji jih dajo. 
Druga razstava. 
Kristina je pobožna in pridna hči. 
Proti večeru reče Ljudmila napreči, vzame Kristinico k sebi na voz, in se peljete iz Kranja. Pozno v noči že je bilo, ko pridete domu iz Zagorice. Večerjate nekoliko, in Kristinica mora zraven Ljudmile sedeti. Potlej jo Ljudmila za roko prime, in pelje v čedno čumnato, ki je bila tik njene stanice, ter ji reče: »Tukej le, Kristinica! boš posihmal ležala. Le lepo se sleči, in ne pozabi luči ugasniti. Lahko noč! dobro spi!« 
Kristinica je vsa v veselji, da žena tako prijazno ž njo ravna, in de Bog tako po očetovo zanjo skrbi. Preden se uleže; še povzdvigne oči in roke, in moli k tolikanj dobrotljivimu Očetu. 
Ko se dan napoči, je Kristinica že na nogah. Gre k oknu, in pogleda skozenj. Pred seboj pod hišo vidi kuhinjski vrt, in na njem zelenjavo in mnoge cvetlice in breskvice, ravno cveto belo in rdeče. Pod vrtam šumi bister potok, in po potoki rastejo visoke jadnjedje in vrbe. »O, kako perročno,« pravi vesela, »mi bo zeli in cvetlice zalivati! Tudi v suši mi ne bodo sihnile; voda je vsak tako bliz.« Ko se na desno obrne, vidi hleve, in za hlevi sadni vrt; z mnogim lepim drevjem je zasajen, in v nar lepšem cvetji je nekej dreves. Prek sadniga vrta pa so travniki in njive z mnogim žitam, in vse, kar njene oči dosežejo, je zeleno in v cvetji, vse lepo kaže. In od vseh strani ji puhti prijeten duh v čumnato, in zdi se ji, ravno kakor de bi bila v raji. Tedej reče sama per sebi: »Toliciga veselja pač nisem vredna!« In poklekne, ter moli in hvali vnovič ljubiga Boga, ker ji je dal v tak lep kraj in k toliko dobri ženi priti. 
Ob sedmih je bila v farni cerkvi v Blede maša. Pobožna Ljudmila je šla vsak dan k maši, če je le kej posebniga ni zadržalo. Odslej sklene tudi Kristinico seboj jemati, ker je spoznala, de je daritev svete maše studenec vseh Božjih dobrot. Koj prvi dan jo vzame seboj. 
Pot je šla med njivami in sečami skozi vas. Kristinica skaklja vsa vesela za svojo mamko, in jo vedno kej poprašuje. »Jej, kako visoko stoji una le hiša!« se začude, ko zagleda Bleski grad na strmim pečevji. Ljudmila reče: »Tam na uni višavi je Bleska grajščina, naša gosposka. Kaj ne, kako čestitljivo pogleduje doli na svoje podložne! V starih časih, ko ni bilo nič varniga pred sovražnikam, so gradi sploh na visoke hribe in reči stavali, in per straneh, kjer je bilo moč do njih priti, z močnim ozidjem in z železnimi vrati obdajali, de jim tudi hud sovražnik ni kej mogel.« 
Pod gradam je Blesko jezero, in v sredi njega otok z lepo cerkvijo. Ko Kristinica jezero in otok s cerkvijo ugleda, se še bolj čudi. Kaj taciga še nikjer ni videla. Sava reka, ki jo je v Kranji pred očmi imela, ji je bila velika voda; pa ni bila tako široka, tudi ni stala, in nikjer ni imela otoka s cerkvijo na njem kakor ta. Sterme vpraša: »Mamka! kaj pa je una velika voda tam le, ki je v sredi nje zeleno brdo, in na brdi cerkev z visokim zvonikam?« Ljudmila pravi: »Ta voda stoji, in je zmirej enako velika, ker je sproti le toliko odteka, kolikot je perteka. Taki vodi se reče sploh jezero, in ker je to v Bledi, mu pravimo Blesko jezero. Eno dobro uro ima v okrogljeji, in v njem so ribe, ki po centi in še več tehtajo. Tak suh kraj pa, ki ga okoli voda oteka, kakor uno le z drevjem obraščeno brdo, ktero tako lepo iz jezera moli, se imenuje otok. Na njem je cerkev z visokim zvonikam, materi Božji v čast posvečena. Le čakaj, Kristinica! kadar bom utegnila, bove pa tje k maši šle. V ladjico ali v čeln bove stopile, in se prepeljale. Po zimi pa, ko jezero zamrzne, bove po ledi tje šle; ko se led dobro utrdi, sme celo živina z vozmi čezenj. Zde pa le malo hitreje stopive, de per farni cerkvi maše ne zamudive. Odzvonilo je že, in ko ura sedem odbije, perstopijo Gospod koj k altarju.« 
In ste stopile, in peršle v cerkev. Kristinica poklekne ponižno zraven Ljudmile, vzame molitne bukvice iz žepa, in moli z zbranim duham in iz serca. In je z mamko zmirej rada k maši hodila. Ob nedeljah in zapovedanih praznikih je bila vselej tudi per krščanskim nauku, je zvesto poslušala, in do dne do dne umniši in boljši perhajala. 
Kristinica je že znala brati in pisati; vender je s pervoljenjem svoje matere še v nedeljsko šolo hodila. Brali so v šoli krščanski nauk in druge duhovne bukve; in Kristinica se je še bolj zložno navadila brati, in v krščanskim nauke še bolj utrdila. Tudi doma je rada brala. Marsikteri otroci so vse v igrah; ona pa, kadar je čas perpustil, je kake svete bukve v roke vzela, in pridno brala, in v branji tolikanj veselja našla, de bi bila dostikrat raji jed ko branje popustila. In kar je brala, je v serci ohranila, in v svojim djanji in nehanji kazala. Bila je ponižna, krotka, potrpežljiva, vsa nedolžna. Pred vsako spovedjo je šla mamko odpuščenja prosit. »Mamka!« je rekla, in solze se ji po licih ulijejo, »ako sem vas kdej razžalila; prosim, odpustite mi. Bog ve, kako mi je žal, in de vas iz srca ljubim.« 
Eniga dne se je malo spozabila, in je dekel eno grdo pogledala, ker je slišala, de jo je v neki reči po nedolžno obrekla. Pa preden je šlo solnce za goro, se tega skesa, gre k dekli, in reče: »Ljuba Mica! te prosim, zanesi mi, de sem bila davi nate nevoljna. Če si ti tudi zoper me govorila; te jaz vendar zmirej iz srca ljubim, kakor je Kristus zapovedal.« Te besede so deklo presunile, in od tistiga časa ni nič več zoper Kristinico govorila. 
Tudi je bila Kristinica z mladiga delavna in pridna. »Kdor ne dela,« si je mislila, »naj tudi ne je.« In je zde na vrt ali v polji okopavala in plela, zde govedini pokladla, in jo napojila, zde predla, ali nogovice in jopice pletla. Nar raji pa je bila per šivanji in kuhi, ker je vedela, de je to nar potrebniši med ženskimi deli. Ljudmila se je na oboje dobro spreumela, in ko je večkrat na kako ženitnino šla kuhat, je tudi Kristinico seboj vzela, de se je bolje zučila. 
Kristinica se je sicer čedno nosila; vendar ni imela nikoli nič na sebi, kar bi bilo nečemerno ali zoper njen stan. Nečimernost in prevzetnost je zelo studila, in s posvetnimi dekliči ni hotla znanja imeti. »Kdor si život z brhkimi oblačili olepšuje,« je časi rekla, »ogrduje dvojo dušo; kdor je v zunanjem nečimern, je v srci napuhnjen. In kaj bi se človek napihoval, ko sam iz sebe nima druziga ko greh? Le nečimernosti in napuha me Bog obvaruj!« 
Tako je Kristinica per Ljudmili več let v svoji nedolžnosti rastla ko cvetlica na vrti. Starji ko je bila, več je Ljudmila nad njo veselja imela, in kdor koli jo je poznal, mu je bila všeč. Marsiktere dekleta so ji bile zato nevoščljive. 
Tretja razstava. 
Kristina zgubi dobro Ljudmilo. 
Ali ko je bila Kristina osemnajst let stara, je Ljudmila zbolela. Kristino je to grozno pobilo, in s toliko ljubezni ji streže, kakor de bi bila njena lastna mati. Vedno je per njeni postelji, in v nar manjših rečeh ima skrb zanjo. Ko Ljudmila zaspi, hodi le po prstih, de bi je ne zbudila. Večkrat prečuje vso noč per njej; slaba lučica ji brli, in naj bi jo zaspanec premagal, se zbudi, de bolnica le pokašlja, ali de se le zgane. Akoravno je bolezen dolgo trpela, se ni naveličala streči. 
Ljudmila je vedela ceniti to otročjo ljubezen, in je blagoslovila tisti čas, ko je Kristino k sebi vzela. Eno noč po zimi, ko je bilo grozno mraz, je bilo Ljudmili vidama huje. Zelo jo je žejalo, in pijača je bila pošla. Vse je že pospalo, Kristina sama je še per njej. Gre in zakuri na ognišči, perstavi piskrec vode z lipovim cvetjem v njej, de zavre, in pernese bolni mamki pijače. Mraza drgeta po vsih udih. Ljudmila vzame in pije, ter reče: »Kristina! ti si mi pač dobra; moja lastna hči bi mi ne mogla bolje postreči. Ljubi Bog ti to povrni! Tudi jaz te ne bom brez vsiga povračila pustila. Ljubezen sicer se ne da plačati; pa boš videla, de nisem nehvaležna. V svoji zadnji volji sem ti že toliko odmenila, de boš oskrbljena. Po moji smrti boš to zvedela.« 
Kristina je jela jokati, in prosi, de naj ji vsaj od smrti še ne govori. Ali Ljudmila reče: »Ljuba moja! nikar ne plakaj, ko sem smrt v misel vzela. Smrt nitako strašna, kakor se marsikomu zdi. Ona in pa prijatlica, ktera nas reši iz ječe, ki v njej kopernimo, in nam odpre vrata v bolj deželo. Glej, veselim se, de ga bom kmalu gledala, v kteriga sem verovala, akoravno ga nisem videla. Ostani, ljuba Kristina! zmirej pobožna; ljubi Kristusa, ki je iz ljubezni do nas na križu umrl, vedno iz srca; ne stori nikoli nič hudiga, ampak le dobro: potlej ti bo smrt kdej tudi lahka in sladka. Od vsiga trpljenja rešenimu in vekoma srečnimu biti ni strašno.« 
Ljudmila je premolknila. Lesen, pa umetno zdelan križ z britko podobo našiga Zveličarja, ki ga je bila držala in kuševala. Potlej reče: »Še ga vidim le v podobi, svojiga Zveličarja; pa kmalu kmalu P o neizrečeno veselje! ga bom gledala obličje v obličje. Ta le podoba mi spričuje, de je iz ljubezni do mene na križ svojo kri prelil, glavo nagnil in umrl. Že tukej na zemlji mi je bil nar bolji prijatel; to je moje srce velikokrat skusilo. Nar sladkejši ure v mojim življenju so mi bile tiste, ki sem v njih njegove presvete nauke in zglede, njegovo neskončno ljubezen do nas premišljevala, ko sem duha in srce proti njemu povzdvigovala in molila. Ni zveličanja za nas, kakor če vanj verjemo, in njegove besede dopolnimo. Ako v trpljenje vanj zaupamo, zadobimo gotovo tolažbo in mir svoji duša. In tako najdem tudi zde v njegovih besedah zadnjo tolažbo. Sej je djal svojim učencam: V hiši mojiga Očeta je veliko prebivališč. Ko bi bilo drugače, bi vam bil povedal. Grem tje, de vam mesto perpravim. Tako je rekel, in moje mesto, mislim, je perpravljeno; moj Gospod gre pome, in z veseljem pojdem za njim.« 
Je hotla še govoriti; pa njena beseda je popolnoma opešala. »Oče,« reče še prav tiho, »v tvoje roke zročim svojo dušo!« To so bile njene poslednje umevne besede. In njene oči vpadejo, in so vse steklene, njena sapa slabi, in mrzel pot je po njenim čelu. Kristina se prestraši; gre, in skliče ljudi v hiši. Tudi gospod fajmoštru je sporočila, de mamki težave perhajajo, in pridejo, ter molijo nad njo. In Ljudmila kušuje britko podobo, in zatisne oči, in še povzame, in umrje. In Kristina joka tako britko, kakor takrat, ko je svojo lastno mater zgubila. 
Ljudmilo so po soseski vse spoštovali. Ubožni so v njej veliko dobrotnico zgubili. Torej je bilo tudi obilno ljudi per njenim pogrebu, ki so zanjo Boga prosili, in veliko solz je bilo po njej prelitih. 
Četerta razstava. 
Kristina je z malim dovoljna. 
Po pogrebu je sodnik iz grajščine peršel, in rance Ljudmile zadnjovoljno naredbo odpečatil in oznanil. Šest sto goldinarjev je Kristini odvoljenih, in rečeno, de naj se precej nalože, de bo od njih obrest imela in kdej pošteno doto. Tudi sme Kristina, je bilo zapisano, iz rance dragin, ktero hoče, izbrati, in v spomin vzeti. 
To slišati so sorodniki rance Ljudmile debelo gledali, in se kislo držali; de bi si Kristina ravno po svoji volji dragin ktero izbirala, to jim že celo ni všeč. S hinavsko prijaznostjo bi jo radi brž odpravili, in ji ponujajo zde to, zde uno reč. »Na, Kristina! na to le ruto,« pravite dve nališpane dekleti, ki je bila ranca nuna teta. »Ranca teta so jo le o velicih praznikih nosili. Je še čisto nova; in pa le poglej, kako je lepo pisana! Lepše bi skorej ne mogla biti!« 
Pa eden iz sorodovine, umeten in pravičen mož, je djal: »Ne govorite ji vendar tacih pič! In pa kaj se le v to vtikate? Pustite, de naj si Kristina sama po svoji volji izbere.« Dekletama se je malo zakadilo; vender jenjate Kristini reči, ki so brez vse cene, hvaliti, in nadležno ponujati. 
Kristino je ta nadležnost vso omotila; ne ve, kaj bi si izbrala. Na zadnje le reče sodnik: »Kristina je uboga sirota; se moram zanjo potegniti. Tukej je dosti reči, ki imajo kej cene. Ljudmila, dobro vem, in pa tudi pismo tako govori, je Kristini kako dragino hotla zapustiti, de bi v potrebi kej pomoči imela. Torej dam Kristini odlog pomisliti, kaj de bi si izbrala. Kristina! le pomisli si,« ji reče, »in jutri pridi in povej, kaj de bi rada.« 
Pred ko ne, je vsak lahko mislil, bodo zde še prepiri vstali. Velika dekla je Kristini svetovala, de naj si zlato avbo ali pa srebrni pas izbere. Hlapec je djal, de naj raji vzame zlati prstan, ki je bil drag demant v njem. 
Drugo jutro se rance sorodniki spet sindejo. Uno butasto mečejo po Kristini svoje nevoščljive oči; čuda, de je ne prederejo. Ali Kristina perstopi, in jim prijazno reče: »Jaz si ne bom nobene posebe dragine izbirala. Nar slabši reč, ki jo bom od rance mamke v spomin dobila, mi bo draga in ljuba. Sej so me že tako dovolj v denarjih obdarili, in nesem vredna toliko dobrote. Le uni le leseni križ z britko podobo prosim, ki so ga mamka ob svoji smrti v rokah imeli, in z zadnjimi solzami in mrtvaškim potam močili. To mi bo nar dražji spomin. Kolikorkrat ga bom videla, se bom spomnila njih poslednjih naukov. Ti so bolji od časniga blaga. Če bom po njih živela, bom srečna tudi brez zlata in srebra. Blagoslov rance mamke bo nad menoj.« 
To je sorodnikam zelo dopadlo. Na videz ne morejo prehvaliti Kristine in njene pobožne izvolje, desiravno se ji za hrbtam v pest posmihujejo. Velika dekla pa je iz hiše grede rekla: »Mende si persmojena, de si nisi kej boljiga izbrala! Kaj nisi videla, kako sem ti vedno migala? Ta stari križon bi bila tako lahko vzela. Noben človek ni zanj maral, nobeden bi ga ne bil pogrešil. Pač nisi pametna!« Ali sosedov eden, že siv starček, je djal: »Bog bodi s teboj, Kristina! Ti si dobra, pobožna, hvaležna deklica. Verjemi mi, ta leseni križ ti bo več sreče pernesel ko zlato in srebro, in v svoji zadnji uri boš per njem več tolažbe in pokoja našla ko per biserih in drazih kamnih. Kristina, pomni to dobro!« Kristina je leseni križ v svojo skrinjo shranila, in ga je raji imela ko vse drugo v skrinji. Kolikorkrat ga je pogledala, se zmisli, de se je zavoljo lepiga miru z malim dovoljno skazala, in veselje in pokoj se ji v srce vlije. Samogoltni deležniki pa so se per deljenji še razprli, in so od tega, kar so dobili, več žalost ko veselja vžili. 
Peta razstava. 
Bog pošlje Kristini mnogo trpljenje. 
Kakošniga pol leta pred Ljudmilino smrtjo bi bil mladi Zakopar, ves pameten in zal mladenič, Kristino rad v zakon vzel. Matere ni več imel v življenju. Razodel je očetu svoje želje. Očetu je bila všeč ta izvolja; so šli, in per Ljudmili prosili neveste. 
Ljudmila je djala: »Ta novina, ljubi Zakopar! me prav razveseli. Vaš sin je zrejen v Božjim strahu. Ga poznam z mladiga; vedno je bil priden, zmeren in pameten, kakor se poštenimu mladenču spodobi. Za tega voljo vam vaše prošnje ne morem odreči; vam povem, še le veseli me kej taciga. In vem, tudi Kristina bo pervolila. Samo malo premlada še se mi zdi. Kaj pravite, ali bi se ne dalo to še eno leto odložiti? Med tem pa bi vi Andreja (tako je bilo sinu ime) h kakošnim dobrim ljudem perpravili, de bi se še kej zučil. Če je on potlej še teh misel, in tudi moja rejenka še per volji; bom tudi jaz, če mi da Bog že živeti, vesela te lepe družbe.« 
Oče in sin sta bila tega dovoljna, in sta precej skerbela za službo, v kteri bi se Andrej vsiga kmečkiga dela dobro navadil. Ljudmila mu je bila še nekej obleke napravila, preden je od doma šel. 
Zde po smrti rance Ljudmile, ko se Kristina ni vedela kam obrniti, jo stari Zakopar v svojo hišo vzame, de mu gospodini. Eno leto po tem pride Andrej domu, in njemu in Kristini je iz srca žal, de dobre Ljudmile ni per njuni ženitvi. Ko po poroki iz cerkve prideta; gresta na njen grob, ki ga je Kristina z lepimi cvetlicami zalšala, poklekneta, in zahvalita s solzami v očeh za velike dobrote, ki sta jih od nje prejela. 
Andrej in Kristina sta srečno vkupej živela, in svojiga stariga očeta, tako rekoč, pestovala. Tode njuno življenje ni bilo dolgo brez trpljenja. Preden je štiri leta preteklo, sta očeta zgubila. To je oba silno užalilo, britke solze točita per njegovim pogrebu. 
Eno leto potlej je Andrej z visociga drevesa padel, si roko zlomil, in se hudo pokvečil. Ob življenje sicer ni prišel, pa njegova roka ni bila več za težko delo. Andrej je bil zelo žalosten te nesreče. »Kristina!« je rekel svoji ženi, »kako bova zde živela, ko ne bom mogel delati, kako redila otročiče, ki nama jih je Bog dal?« 
Pa Kristina mu reče: »Andrej! naj ti ne upade srce. Le v Boga zaupajva; on, ki nama je doslej pomagal, nama bo tudi v prihodnje pomagal. Od svoje strani pa storiva, kolikor le moreva. Kdor v Boga zaupa, in rad dela; ne pride lahko v tako nadlogo, de bi se mu ne moglo pomagati.« 
Pomišljujeta, kaj de bi storila. In skleneta še eniga hlapca vzeti, kteri bo težji dela per hiši opravljal. »Kar je pa ložjiga,« reče Andrej, »bom že sam opravil, in tudi poskrbel, de se per hiši vse prav ravna.« n »Prav, prav, Andrej!« reče Kristina; »jaz pa upam mimo svojih hišnih opravil tudi še s šivanjem in pletenjem kej zaslužiti.« 
Ali Bog jima pošlje kmalu drugo nadlogo. Hlapec, ki sta ga bila pervzela, je tobak pil. Večkrat sta ga opomnila, de naj varuje, de ne napravi kake škode. En večer pa mu je tleča goba ponevedama iz pipe v seno padla, in vstane ogen, ter pogori vse pohištvo in živina; Andrej in Kristina z družino sta komej življenje otela. To je bila zde velika reva! Pred je Andrej peršel ob gibko roko, de ne more težkih del opravljati; zde prideta še ob pohištvo in živino! 
Pohištva jima je pred vsim drugim treba. Pa kje denarjev vzeti, de bi si ga spet postavila? Komej sta izplačala zdravnika, ki je Andreja zdravil. Kristininih šest sto goldinarjev je bilo per kupcu naloženih. Andrej bi jih bil rad od njega dobil. Ali kupec je djal, de k letu osorej mu hoče, kakor je pogodba v dolžnim pismu, naložnino z obrestjo izplačati, pred pa ne vinarja. 
V tej veliki zadregi jima, kolikor potrebujeta, bogat kmet za navadno obrest ponudi na posodo. Prav hvaležna sta mu za to dobroto, in kmalu spet postavita čedno hišo in hleve, ter si nakupita živine in potrebne oprave. Vesela se s svojimi otročiči in posli vselita v novo hišo, in spet delata pridno. In po tolikim trpljenju, ktero sta že prestala, se štejeta spet srečna, in ne moreta Boga dohvaliti, de sta si spet toliko opomogla. 
Šesta razstava. 
Bog Kristini v sili prečudno pomaga. 
Ali na svetu je ni stanovitne sreče; veselje in žalost se vedno premenjavata. To sta Andrej in Kristina kmalu spet vnovič skusila. Še ni leto minilo, in kipec, ki so bili Kristinini dinarji per njem naloženi, je peršel ob vse premoženje; strela je udarila v njegovo hišo, in vse njegovo blago je zgorelo. Mož, kteri jima je bil denarjev posodil, je bil le iz lakomnosti tolikanj postrežljiv, ne iz krščanskiga usmiljenja. Brž ko je zvedel, de je Kristinina naložnina zgubljena, je perrojil, in se roti in kolne in razsaja nad Kristino, desiravno je bila ona per tem popolnama nedolžna, in sama vsa prepadena; in jima napove dan, ko hoče izplačan biti, in če da ne izplačata, pravi, de ji bo rubil, jima prodal njuno hišo, in kar imata, in divja in razbija, de se vse trese. 
Britki dnevi so se zde za Andreja in Kristino začele. Oba sta ob žalosti vsa pobita. Le še tri tedne je do dneva, ko morata plačati, nič več ne. Ne previdita, kako bi se jima še pomagalo; vendar zaupata v neskončno modriga in dobrotljiviga Boga. Zlasti občuti Kristina veliko žalost, srce le se ji hoče razpočiti; pa grozno veliko je tudi njeno zaupanje v Boga. 
Zvečer pred tistim dnevam, ko sta imela plačati, gre Kristina pod streho v izbico jokat, de bi je mož in otročiči ne videli. Je vzela leseni križ, dragi spomin potrpežljivosti in pobožne zaupljivosti, v roke, in se vrže na kolena, ter moli. 
»Ljubi Zveličar!« je djala, »jaz sem pač v velicih stiskah. Ko bi jaz sama trpela, bi mi že ne bilo toliko; ali mož moj in otročiči se mi smilijo. Oh, srce v meni se taja, ko to zmislim! Ne zase, ampak le zanje te prosim. Kakor si ti v svojih smrtnih težavah k svojimu nebeškimu Očetu molil tako tudi jaz zde molim: Oče! ako je mogoče, odvzemi mi to grenko trpljenje; vendar ne moja, ampak tvoja volja se zgodi.« 
Je umolknila, J in se spet zjoka, in križ v njenih rokah je od solz ves moker. »Oh,« je djala, »osrčje v meni se trga, ko se spomnim nedolžnih otročičev! Oče, ljubi Oče! usliši me, usmili se mene in mojih otročičev. Ko bi tudi mati mogla pozabiti svojih otrok, ti nas ne boš pozabil. Sej si sam tako rekel. Skaži tedej svoje usmiljenje.« 
Pogleduje spet britko jokaje križ, ki ga v pesteh drži, in reče: »Oh, ljubeznivi Zveličar moj! kakor si se s križa v svojo presveto mater ozrl, tako se zdi z nebes ozri v ubogo, grešno mater, ktera žalosti omedluje. Sej si jim bliz, kteri so potrtiga srca. Daj, de kane le kaplja tvoje tolažbe v moje srce, in mi bo pomagano. Takrat, ko sem bila še v Kranju uboga sirota brez očeta in matere, ko se nisem kam vedela obrniti, in sem v cerkvi k tebi molila, takrat si mojo molitev prečudno uslišal; oh, usliši me tudi zde le!« 
Tako je precej dolgo molila. In glej, kakor bi trenil, se ji srce ohladi; mirna in pokojna je, kakor takrat, ko je po smrti svoje preljube matere per altarji molila. Spomni se besed, ktere so ji bili takrat per slovesu gospod fajmošter rekli, de ji bo mareč ljubi Bog, če iz srca k njemu moli, vselej pomagal. In potolažena in pokrepčana v zaupanju v Boga je tudi zde vstala, ne več v solzah žalosti in britkosti, ampak v sladkih solzah notranjiga miru in pokoja. 
In je nesla leseni križ spet spravit, kar majhna trščica od njega na tla pade. Pred nekej časam namreč je bil križ malo polomljen, in potlej zliman. V Kristininih solzah in gorkih rokah pa je lim odmeknil, in perlimanih trščic ena se je zadaj omajala in odkrušila. Kristina gre pred okence na luč, in pogleda, kako bi se škoda spet popravila. In glej, nekej svetliga se ji zablisketa iz križa! Kristina ostrmi. Pregleda križ bolj na tanko, in vidi, de je votel, in v njem nekej svetliga. Preiskuje, in najde, de je odzadej z gladkimi trščicami zapahnjen, in se tako lepo sprimejo, kakor de bi bile le vložene. Jih začne premikati, in odpahne, in ugleda v lesenim z rdečem žametam podvlečenim križu drug svetel križec. Ga potegne iz njega in ogledava. Njegova svetloba blisketa in se utrinja, de jo komej oči prenesejo. In Kristina spozna, de je svetli križec iz drazih v zlato vdelanih demantov. Vnovič se zjoka na žalosti, ampak veselja, ter poklekne, in reče: »O dobrotljivi Oče! spet si mojo molitev uslišal. Oh, naj ti zde v hvalen dar teko moje solze!« 
Hiti v hišo k možu, in mu pokaže, kaj de je našla. Na klopi je žalostno sedel, in otrok eniga v naročji imel; dva pa sta zraven njega tekala. Ugledati svetli križec poskoči na noge, in zavpije: »Moj Bog, kakošna prečudna pomoč! Ta križec je veliko vreden. Ž njim bova poplačala svoj dolg, in treba nama ne bo z otroci beračiti.« In od veselja jokata oba, povzdvigneta oči in roke proti nebesam, in hvalita Boga, kteri jima je pomoč poslal. Tudi otročiči pomole svoje ročice nakviško, in jokajo. In te solze, ki so starši in otroci ž njimi Boga hvalili, so pred njim veči ceno imele ko nar drajži demanti pred svetam. 
Drugo jutro o zori je Kristina v Kranj šla; z gospod fajmoštram, ki je imela še otrok veliko zaupanje do njih, bi se zavoljo križca rada posvetovala. Čestit, od vsih spoštovan starček že s sivo glavo so bili. Jim pokaže križec, pove vso zgodbo od njega, in jih spomni tistih besed, ktere so ji še otroku per slovesu bili rekli. 
»Kaj še niste pozabili teh besed?« ji rečejo gospod vsi prijazni.« To je lepo! Zde vidite, de sem resnico govoril. Pač res, Bog je zvest pomočnik v nadlogi! Nihče ga ne prosi zastonj. Kdor vanj zaupa, ga ne zapusti. Od vaše prve mladosti do zde le je po očetovo za vas skrbel, in vam pomagal. Imejte tudi v prihodnje živo vero vanj in v njegoviga ljubezniviga Sinu, dopolnjujte njegovo sveto voljo, zaupajte vanj v vsih nadlogah, redite v njegovim strahu svoje otroke; in bo tudi še v prihodnje nad vami in vašimi otroci, vas bo tudi v prihodnje rešil iz vsake nadloge, in kdej tje gori v svoje veselje vzel.« 
»Ali pa smem,« reče Kristina, »križec zase obdržati? Ali bi ne storila krivice rance Ljudmile sorodnikam, ko bi ga obdržala? Oh, sej je več vreden ko vse druge dragine, ki jih je zapustila!« 
Gospod fajmošter so rekli: »Kristina, ta križec je vaš. Ranci Ljudmili je bilo javalne znano, kako kej draziga je v lesenim križi. Ali njena zadnja volja je bila vam nar boljši svojih dragin zapustiti. Iz ljubezni do miru in z malim dovoljni ste s sicer nar slabji reč izbrali. Pa Bog jevašo izvoljo osrečil, in dal, de ste nar bolji reč dobili, prav kakor je bila rance Ljudmile volja. Bog vam je v zaničevanim križu skrit zaklad v roke dal. Demanti v križu so veliki; obljubim, de je bliz šestnajst sto goldinarjev vreden. Vzemite križec od Boga, prodajte ga, plačajte z izkupljenimi denarji svoj dolg, in kar vam jih še ostane, jih vživajte s hvaležnim srcam. Leseni križ pa shranite, de bo vašim otrokam in vnukam drag spomin v ranco Ljudmilo, vašo dobrotnico, in še bolj v veliko dobroto, ktero je Bog nad vami storil.« 
Na to vtaknejo demantov križec nazaj v leseni križ, ga spet s trščicami zapahnejo, in pravijo: »Kdo bi verjel, de je v tem le lesenim križu tako kej draziga? In kakoršna je s tem le križem, ravno taka je z našim trpljenjem na zemlji, ktero prav lepo in razumno tudi križ imenujemo. Ozunej je naše trpljenje podobno temu slabimu lesu; v sebi pa ima zaklad, kteri je bolji od zlata in demantov. Vi to, Kristina! mislite pri vsakem per vsakim trpljenju, in nikar se nikoli nesrečnih ne imenujte, ampak srečne se štejte, če vas Bog s trpljenjem obišče. Bo peršel dan, ko bo zagrinjalo samo odpadlo, in se pokazal zaklad veliko bolji od zlata in demantov. In če se to ne zgodi vselej tukej, bote gotovo tam spoznali, de je bilo vsako trpljenje skrita, pa neizrečeno velika dobrota Božja, ktera nas v resnici obogati, in za katero bomo Boga hvalili, ko se bo svet z vso svojo lepoto, z zlatam in vsemi demanti, že zmel v prah in pepel.« 
Gospod fajmošter so poznali v mestu zlatarja, kteri je tudi z demanti kupčeval. Pošljejo do njega, in ga prosijo, de naj malo k njim pride. Zlatar pride, ogleda demantov križec, in ponudi osemnajst sto goldinarjev zanj. Devet sto jih je perpravljen koj našteti, uno polovico pa obljubi čez tri mesce dodati. In Kristina je dovoljna in neizrečeno vesela. 
Iz tega Kristina tudi nobene skrivnosti ni delala. Zgodba od demantoviga križca se je tedej kmalu razglasila. Tudi sorodnikam rance Ljudmile je na uho peršla. In per tej priči se zberejo, imajo svet med seboj, in sklenejo Kristino za demantov križec per gosposke tožiti. »Ali bi ne bili trapasti,« pravijo, »ko bi Kristini pustili demantov križec, ki velja osemnajst sto goldinarjev? Pač bi se nam ljudje lahko v pest smejali, ko bi se zanj ne pognali!« 
V tem stopi grajščinski pisar, star in pravičen mož, s posebnim opravkam v hišo med ne. Slišati, kaj de so sklenili, se začude njih nespameti, in jim tožbo popolnama odsvetuje. »Če imate,« pravi, »kej pameti, in dobra beseda per vas še kej zda; opustite to tožbo. Kaj ne, ko bi bili vi per deljenji tudi vsi vedeli, de je v lesenim križu tako kej draziga, in Kristina naj bi si ga izvolila; bi ji ga ne bili mogli nikakor odreči, ker je imela pravico izvoliti in vzeti, kar koli je hotla? Škoda tedej, de bi se zde za to poganjali, in se še v pravdo spuščali! Vam povem, le v vašo zgubo bi iztekla. In pa ravno komej vam je, de ste peršli ob demantov križec! Pomanjkanju pobožnosti in spoštovanja do rance Ljudmile in pa trdobi svojiga srca do uboge Kristine prpišite to. Ste se Kristini vedno posmehovali, in njeno izvoljo oponašaje leseno izvoljo imenovali; zde pa ste vi na vrsti, de se vam posmehujejo. Le nikar ne začenjajte te tožbe, de se ljudem še bolj ne v zobe ne daste.« Kakor koli jih je nevoščljivost in jeza trla, so mu mogli vendar prav dati, in niso tožili. 
Kristina pa je spoznala v vsem Božjo sveto previdnost, in vsak večer je šla, in pokleknila, in hvalila ljubiga Boga, kteri svojih zvestih služabnikov nikoli ne zapusti. 
